Ухвала
Іменем України 
24 травня 2021 року
м. Київ
справа № 370/2475/18
провадження № 51-2527ск21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів:                      ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу потерпілого ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 12 січня 2021 року,  
встановив:
Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 16 грудня 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 . Задоволено клопотання захисника обвинуваченого та змінено ОСОБА_5 запобіжний захід 
з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт. 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 12 січня 2021 року відмовлено 
у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою потерпілого ОСОБА_4 на вказане судове рішення.
У касаційній скарзі потерпілий порушує питання про перегляд вказаної ухвали апеляційного суду у касаційному порядку.
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, та копію оскаржуваного судового рішення, суд дійшов висновку, що у відкритті провадження за касаційною скаргою слід відмовити, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 392 КПК України ухвали, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішень, передбачених частиною першою цієї статті, окремому оскарженню не підлягають, крім випадків, визначених цим Кодексом. Заперечення проти таких ухвал можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене частиною першою цієї статті.
Положення ч. 2 ст. 392 КПК України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції 
до ухвалення судового рішення по суті, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), згідно з Рішенням Конституційного Суду № 4-р/2019 від 13 червня 2019 року.
Відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 392 КПК України ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу 
на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, підлягають апеляційному оскарженню в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Однак, зважаючи на те, що потерпілий подав апеляційну скаргу на ухвалу суду першої інстанції про відмову у задоволенні клопотання про продовження строку тримання під вартою та про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою 
на цілодобовий домашній арешт, окреме оскарження якої з огляду на наведені положення процесуального закону не передбачено, апеляційний суд, керуючись 
ч. 4 ст. 399 КПК України, обґрунтовано відмовив у відкритті провадження 
за апеляційною скаргою потерпілого ОСОБА_4 , як поданою на судове рішення, що не підлягає оскарженню в апеляційному порядку.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо 
з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає. 
Оскільки зі змісту касаційної скарги, доданої до неї копії судового рішення убачається, що підстав для задоволення скарги немає, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України. 
 
Керуючись ч. 2 ст. 428 КПК України, Верховний Суд
постановив:
Відмовити потерпілому ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на ухвалу Київського апеляційного суду від 12 січня 2021 року про відмову у відкритті провадження. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                     ОСОБА_2                               ОСОБА_3