17.05.21
22-ц/812/902/21
Єдиний унікальний номер судової справи 473/5249/19
Номер провадження 22-ц/812/902/21
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.

Постанова
Іменем України

17 травня 2021 року                                                місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,
суддів: Лисенка П.П., Самчишиної Н.В., 

з секретарем судового засідання Колосовою О.М.,

за участі: 
представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , 
відповідача ОСОБА_3 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою представника позивача  ОСОБА_1  – ОСОБА_2 рішення, яке ухвалено Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області 02 березня 2021 року, під головуванням судді Ротар М.М. в приміщені цього ж суду о 13 год. 43 хв., у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виділ в натурі частки земельної ділянки та житлового будинку, що знаходяться в спільній частковій власності,
УСТАНОВИЛА:

У грудні 2019 року  ОСОБА_1  звернулась до суду з позовом до  ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про виділ у натурі частки із земельних ділянок, що знаходяться в спільній частковій власності. 
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 серпня 2019 року за ОСОБА_1 визнано право власності на 1/10 частку земельної ділянки площею 0.2500 га, розташованої по АДРЕСА_1 , призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер: 4822085800:04:006:0041, а також на 1/10 частку земельної ділянки площею 0.2511 га, розташованої по АДРЕСА_1 , призначеної для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер: 4822085800:04:006:0040, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Вказані права на частки земельних ділянок були зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 06 вересня 2019 року.
Іншими співвласниками вищевказаних земельних ділянок є ОСОБА_3 (8/1О часток) та ОСОБА_4 (1/10 частка) у відповідності до рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 24 жовтня 2018 року.
Посилаючись на викладені обставини, та неможливість в добровільному порядку домовитись про реальний поділ вказаних земельних ділянок, позивач просила виділити їй у натурі її 1/10 частку із земельної ділянки площею 0.2500 га, розташованої по АДРЕСА_1 , призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер: 4822085800:04:006:0041, а також її 1/10 частку із земельної ділянки площею 0.2511 га, розташованої по АДРЕСА_1 , призначеної для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер: 4822085800:04:006:0040.
В подальшому, позивач надала до міськрайонного суду уточнену позовну заяву, в якій, посилаючись на те, що згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 10 листопада 2017 року їй також на праві власності належить 1/10 частка будинку АДРЕСА_1 , а власниками інших часток у будинку є відповідачі у справі, просила також виділити у натурі вказану частку будинку, стягнувши з відповідачів компенсацію у розмірі 9 406 грн. 
Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 березня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Виділено ОСОБА_1 в натурі 1/10 частку земельної ділянки площею 0.2511 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , призначеної для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 4822085800:04:006:0040, вздовж правої бокової межі з розмірами в плані 2.69 х 93.06 м площею – 251.10 кв.м, від правої бокової межі вздовж фасадної межі вліво довжиною – 2.69 м, поворот верх вздовж правої бокової межі довжиною – 93.06 м, поворот вправо до правої бокової межі довжиною – 2.69 м, визначеної за першим варіантом згідно з Додатком №4 до Висновку експерта №125-029 27.07.2020 року судової земельно-технічної експертизи, виконаного судовим експертом Лесків С.А. 
В задоволенні позовних вимог про виділ в натурі 1/10 частки із будинку та 1/10 частки із земельної ділянки кадастровий номер 4822085800:04:006:0041, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 в рівних частках судові витрати в розмірі 2 936 грн. 40 коп., тобто по 1 468 грн. 20 коп. з кожної. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати в розмірі 800 грн.
При вирішенні спору в частині відмови у виділі в натурі 1/10 частки із будинку та 1/10 частки із земельної ділянки (кадастровий номер 4822085800:04:006:0041), призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , суд першої інстанції послався на те, що позивачем не доведено, що існує технічна можливість виділу частки позивача або поділу будинку відповідно до часток співвласників та відповідно спірної земельної ділянки, так як ця вимога є похідною та має бути вирішеною із врахуванням виділу в натурі житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами по вищевказаному адресу.
В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення районного суду змінити в частині відмови у задоволені позовних вимог, задовольнивши вказані вимоги. 
В іншій частині судове рішення не оскаржується, а тому не переглядається апеляційним судом.
Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги, з огляду на таке.
Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення в оскаржуваній частині таким вимогам відповідає в повному обсязі.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів. 
Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).
З матеріалів справи убачається, що згідно з рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 24 жовтня 2018 року за  ОСОБА_3  визнано право власності на 8/10 часток земельної ділянки площею 0.2500 га, розташованої по АДРЕСА_1 , призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер: 4822085800:04:006:0041, а також на 8/10 часток земельної ділянки площею 0.2511 га, розташованої по АДРЕСА_1 , призначеної для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер: 4822085800:04:006:0040.
Цим же рішенням за ОСОБА_4 визнано право власності на 1/10 частку вищевказаних земельних ділянок (том 1 а.с.9-11).
Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 серпня 2019 року за ОСОБА_1 визнано право власності на 1/10 частку земельної ділянки площею 0.2500 га, розташованої по АДРЕСА_1 , призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер: 4822085800:04:006:0041, а також на 1/10 частку земельної ділянки площею 0.2511 га, розташованої по АДРЕСА_1 , призначеної для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер: 4822085800:04:006:0040 (том 1 а.с.5-6).
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 10 листопада 2017 року ОСОБА_1 на праві власності належить 1/10 частка житлового будинку АДРЕСА_1 (том 1 а.с.68).
Іншими власниками вищевказаного будинку є ОСОБА_3 (8/10 часток) та ОСОБА_4 (1/10 частка) (том 1 а.с.70-72).
Відповідно до висновку експерта №125-029/1 від 17 липня 2020 року, складеного за адвокатським запитом від 25 червня 2020 року адвоката Труби К.Б., провести виділ 1/10 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами на самостійні ізольовані квартири, як згідно ідеальних часток співвласників так і з відхиленням від ідеальних часток – технічно неможливо. Ринкова вартість 1/10 частини житлового будинку, загальною площею 3.890 кв.м. становить 9 406 грн. (том 1 а.с.140-161).
Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.
Згідно з ч.1 ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
За положеннями статей 21,24,41 Конституції України, статей 319,358 ЦК України усі громадяни є рівними у своїх правах, усім забезпечуються рівні умови здійснення своїх, у тому числі майнових прав, а відтак правовий режим спільної часткової власності визначається з урахуванням інтересів усіх співвласників.
Частинами 1-3 ст.358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.
Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.
Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Згідно з ч.1 ст.367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділено в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.
Відповідно до ст.364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.
Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.
Оскільки після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку ст.364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, то при виділі частки зі спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні ст.181 цього Кодексу.
Системний аналіз положень статей 183,358,364,379,380,382 ЦК України дає підстави дійти висновку про те, що у спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Виділ часток (поділ) будинку, що перебуває в спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або в разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилася.
Отже, визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.
Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток жилих будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженою наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55 (далі - Інструкція).
Згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 Інструкції поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об`єкту поштової адреси.
Згідно зі ст.381 ЦК України садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями.
Ці норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового врегулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.
Оскільки учасники спільної часткової власності мають право власності на зазначене майно пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен виділити його співвласнику таку частину житлового будинку та нежитлових будівель, яка відповідає розміру та вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі.
У тих випадках, коли в результаті виділу співвласнику передається частина житлового будинку, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на будинок.
Зазначені правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі №6-1443цс16 та від 03 квітня 2013 року у справі №6-12цс13.
Отже, з огляду на те, що проведеним у справі експертним дослідженням за №125-029/1 від 17 липня 2020 року встановлена технічна неможливість виділення 1/10 частки позивача у спірному житловому будинку з господарськими будівлями та спорудами, при цьому жоден із співвласників не погодився сплатити грошову компенсацію вартості частки позивача у спільній частковій власності (протилежного матеріали справи не містять), суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог.
Також слід зазначити, що з урахуванням закріплених у п.6 ст.3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, суди мають встановити, зокрема, чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.
Така правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 13 січня 2016 року у справі №6-2925цс16 і вона є незмінною.
Ураховуючи наведене, слід дійти висновку, що стягнення компенсації з інших співвласників можливе лише за умови встановлення судом спроможності таких співвласників цього майна виплатити компенсацію вартості відповідної частки у праві власності позивачу та за відсутності в них надмірного тягаря щодо її сплати. Втім, матеріали справи таких даних не містять. 
Щодо виділу у натурі частки із земельної ділянки (кадастровий номер 4822085800:04:006:0041), призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , то колегія суддів погоджується з висновками суду щодо неможливості такого виділу, оскільки така вимога є похідною від вимоги про виділ частки із будинку та може бути вирішена із врахуванням виділу в натурі житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами по вищевказаному адресу.
Наведені у апеляційній скарзі представником позивача доводи були предметом дослідження суду першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Рішення суду в оскаржуваній частині відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За правилами п.п. «в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу представника позивача  ОСОБА_1 – ОСОБА_2  залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Разом з тим, оцінивши подані відповідачем докази на підтвердження понесених нею витрат, виходячи з обставин даної справи, колегія суддів дійшла висновку, що витрати відповідача ОСОБА_3 на професійну правничу допомогу, які пов`язані з розглядом цієї справи у суді апеляційної інстанції підлягають задоволенню на суму 600 грн.
Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника позивача  ОСОБА_1 – ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 березня 2021 року – залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати в розмірі 600 (шістсот) грн. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий                                                        Т.В. Серебрякова 

Судді:                                                                П.П. Лисенко

                                                               Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення
складено 20 травня 2021 року