Справа № 161/18207/20 	Головуючий у 1 інстанції: Крупінська С. С. 	
Провадження № 22-ц/802/451/21  Категорія: 84 	  Доповідач: Карпук  А. К.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
06 квітня 2021 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Карпук А.К.
суддів – Здрилюк О.І., Федонюк С.Ю. 
секретар судового засідання Концевич Я. О.,
з участю: представника стягувача ОСОБА_1 ,
державного виконавця Трофимюка П. В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за скаргою ОСОБА_2 на постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Трофимюка Павла Володимировича від 15 жовтня 2020 року про повернення виконавчого документа стягувачу, боржник - Державне підприємство «Луцький комбінат хлібопродуктів №2» за апеляційною скаргою державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Трофимюка Павла Володимировича на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 грудня 2020 року,-
В С Т А Н О В И В:
У листопаді 2020 року стягувач  ОСОБА_2   звернувся до суду із скаргою на дії державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Львів) Трофимюка П. В. 
Посилалася на те, що на виконанні у відділі примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) перебувало виконавче провадження №63113269 стосовно примусового виконання рішення Луцького міськрайонного суду у справі №161/419/20 від 21.09.2020 про стягнення з ДП «Луцький комбінат хлібопродуктів №2» 43537,68 грн. середнього заробітку за весь час прострочення виплати заробітної плати.
Однак, постановою державного виконавця від 15.10.2020 виконавчий лист повернуто йому без виконання, у якій зазначено, що в ході проведення виконавчих дій майна, на яке можливо звернути стягнення не виявлено.
Повернення позивачу виконавчого листа з тих підстав, що законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення, позивач вважає протиправним.
Вказує, що якщо рішення суду про стягнення коштів з державного підприємства чи юридичної особи не виконано протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, його виконання здійснюється за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду, що передбачено ч.2 ст.4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».
Просив суд скасувати постанову державного виконавця від 15.10.2020 про повернення виконавчого документу стягувачу у виконавчому провадженні та зобов`язати державного виконавця накласти арешт та звернути стягнення на кошти боржника, в тому числі на готівкові, які знаходяться в касі боржника. 
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17.12.2020 скаргу задоволено частково.
Постановлено визнати постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Трофимюка Павла Володимировича від 15.10.2020 про повернення виконавчого документа № 161/419/20 виданого 21.09.2020 стягувачу неправомірною та скасувати.
В решті скарги відмовити за безпідставністю.
Не погоджуючись з зазначеною ухвалою державний виконавець Трофимюк П. В. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні скарги, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.
В обґрунтування скарги зазначає, що ДП «Луцький комбінат хлібопродуктів №2» належить до сфери управління Держрезерву та знаходиться під дією Закону України «Про державний матеріальний резерв», відповідно до якого таке майно є державною власністю і не підлягає приватизації та іншим видам відчуження. Державне майно, яке знаходиться в господарському віданні підприємства має спеціальний статус і призначене для виконання державою функцій щодо виконання державою функцій щодо накопичення та зберігання матеріальних цінностей державного резерву. З огляду на це, майно підприємства має особливий статус та не підлягає реалізації. Подані ним платіжні вимоги повернуті фінансовими установами тимчасово без виконання, оскільки кошти на рахунках боржника відсутні, у зв`язку з чим виконавчий документ було повернуто стягувачу.
Інші учасники справи не скористалися своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу. 
Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з таких мотивів.
Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно із статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
Відповідно до положень статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
За змістом частини першої статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
З матеріалів справи вбачається, що  рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27.03.2020 в цивільній справі № 161/419/20 постановлено стягнути з ДП «Луцький комбінат хлібопродуктів № 2» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 43537 грн. 68 коп.
Вищевказане судове рішення набрало законної сили та на його виконання Луцьким міськрайонним судом Волинської області 21.09.2020 видано виконавчий лист за № 1263, який в подальшому було пред`явлено до примусового виконання.
Постановою державного виконавця Луцького РВ ДВС Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Бенещук Л. В. від 23.09.2020 відкрито виконавче провадження № 63113269 з примусового виконання виконавчого листа № 161/419/20 виданого 21.09.2020 Луцьким міськрайонним судом Волинської області про стягнення з ДП «Луцький комбінат хлібопродуктів № 2» на користь  ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 43537 грн. 68 коп.
Державний виконавець відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Львів) Трофимюка П. В. постановою від 15.10.2020 прийняв виконавче провадження №63113269.
Згідно з частиною третьою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну; отримувати від банківських та інших фінансових установ інформацію про наявність рахунків та/або стан рахунків боржника, рух коштів та операції за рахунками боржника, а також інформацію про договори боржника про зберігання цінностей або надання боржнику в майновий найм (оренду) індивідуального банківського сейфа, що охороняється банком; у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду, який видав виконавчий документ, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням.
Згідно зі статтею 37 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. При цьому, повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.
Постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Львів) Трофимюка П. В. від 15.10.2020 ВП № 63113269 повернуто виконавчий документ стягувачу, на підставі п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».
Повертаючи виконавчий документ державний виконавець вказав, що на підставі на розпорядження Кабінету Міністрів України від 16 січня 2019 року №134-р «Про передачу цілісного майнового комплексу державного підприємства «Луцький комбінат хлібопродуктів №2» до сфери управління Державного агентства резерву цілісний майновий комплекс ДП «Луцький комбінат хлібопродуктів №2» із сфери управління Міністерства аграрної політики та продовольства передано до сфери управління Державного агентства резерву.
Статтею 4 Закону України «Про державний матеріальний резерв» передбачено, що підприємства, установи, організації та інші об`єкти, що входять до системи державного резерву, і земельні ділянки, на яких вони розміщені, є державною власністю і не підлягають приватизації та іншим видам відчуження. Отже, Законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно боржника, ДП «Луцький комбінат хлібопродуктів №2», - інше майно, звернення стягнення на яке не заборонено чинним законодавством, не виявлено (інформація про кошти, наявні на рахунках боржника для покриття боргу за виконавчим документом також відсутня), здійснені виконавцем відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» заходи щодо розшуку майна боржника, на яке можливо звернути стягнення, виявилися безрезультатними.
Проте, державний виконавець на вимоги Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» уваги не звернув, не врахував того, що при виконанні судових рішень про задоволення позовних вимог до державних підприємств, гарантом виступає саме держава Україна. Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» регулює ті випадки, коли здійснюється стягнення з державних органів, установ та підприємств, а тому є спеціальним, норми якого мають пріоритет у випадку не врегулювання будь-яких питань з виконання таких судових рішень.
Згідно з частинами першою-третьою статті 4 зазначеного Закону, у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, виконання рішень суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи здійснюється в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження», з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.
У разі якщо рішення суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи не виконано протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, його виконання здійснюється за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Протягом десяти днів з дня встановлення державним виконавцем факту наявності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до пунктів 2-4, 9 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», крім випадків, коли стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій, але не пізніше строку, встановленого частиною другою цієї статті, керівник відповідного органу державної виконавчої служби подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування стягувачу коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України, про що повідомляє в установленому порядку стягувача.
З урахуванням викладеного та встановлених судом першої інстанцій обставин справи, зважаючи на повноваження та законодавчо визначені механізми, які мають бути застосовані державним виконавцями в процесі виконання судових рішень, апеляційний суд погоджується з висновками місцевого суду про те, що державний виконавець не вчинив всі передбачені законом дії та законодавчо визначених механізмів для примусового виконання рішення суду, а тому наявні підстави для задоволення скарги.
На адресу апеляційного суду 24.03.2021 державний виконавець Трофимюк П. В. подав письмове пояснення, у якому просить закрити провадження у даній справі у зв`язку з тим, що справу належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.
Зазначає, що виконавчий документ, виданий Луцьким міськрайонним судом Волинської області стягувачу  ОСОБА_2 , виконувався у зведеному виконавчому проваджені.
На виконання вимог ст. 12 ЦПК України апеляційним судом постановлено ухвалу, занесену до протоколу судового засідання, якою роз`яснено державному виконавцю право подати докази на підтвердження даної обставини, зокрема, зведене виконавче провадження.
У дане судове засідання зведене виконавче провадження не подано.
Разом з тим, державним виконавцем надано апеляційному суду виконавче провадження №63113269 по виконанню виконавчого листа №161/419/20, виданого 21.09.2020.
В указаному виконавчому провадженні відсутня постанова державного виконавця Трофимюка П. В. про прийняття даного виконавчого листа до виконання у зведеному виконавчому провадженні.
Державний виконавець на запитання апеляційного суду повідомив, що в Обліковій карті на зведене виконавче провадження 57215311 щодо боржника ДП «Луцький комбінат хлібопродуктів №2» відсутній запис щодо виконавчого листа 161/419/20 від 21.09.2020 про стягнення коштів на користь  ОСОБА_2 . 
Отже, державним виконавцем не подано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що оскаржувана постанова про повернення виконавчого листа №161/419/20 винесена у зведеному виконавчому провадженні, у зв`язку з чим аргументи про те, що скаргу належить розглядати в порядку адміністративного судочинства є безпідставними.
Відповідно до ч. 2 ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не містять підстав для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення, яке ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Керуючись статями 367, 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд
постановив:
Апеляційну скаргу державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Трофимюка Павла Володимировича залишити без задоволення.
Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 грудня 2020 року у даній справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту даної постанови.

Головуючий         
Судді: