ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/2854/19  Номер провадження 22-ц/814/790/21	Головуючий у 1-й інстанції Городівський О. А.  Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 квітня 2021 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Кузнєцової О.Ю., Хіль Л.М., при секретарі судового засідання: Гнатюк О.С., -
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 16 січня 2021 року у справі за позовом Комунального підприємства «Миргородтеплоенерго» Миргородської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію, -
В С Т А Н О В И В :
У грудні 2019 року представник ОКВПТГ «Миргородтеплоенерго» Миргородської міської ради звернувся до Миргородського міськрайонного суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення.
В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що відповідач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 та зареєстрований як абонент за послуги з централізованого опалення та послуги з централізованого постачання гарячої води в КП «Миргородтеплоенерго», має розрахункову книжку №5-95-130-0. Між підприємством і відповідачем встановилися фактичні договірні відносини. Станом на 01.12.2019 року відповідач заборгував ОКВПТГ «Миргородтеплоенерго» за отримані послуги 15363,22 гривні за період з 01.10.2016 року по 01.12.2019 року. 
Рішенням 52 сесії 7 скликання Миргородської міської ради Полтавської області №17 від 21 лютого 2020 року «Про прийняття до комунальної власності територіальної громади міста Миргорода цілісного майнового комплексу Обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Миргородтеплоенерго» та затвердження Статуту в новій редакції окрім іншого було вирішено перейменувати Обласне комунальне виробниче підприємство теплового господарства «Миргородтеплоенерго» на Комунальне підприємство «Миргородтеплоенерго» Миргородської міської ради. Відповідні зміни буле внесені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 25 лютого 2020 року.
Заочним рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 08.04.2020 позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП «Миргородтеплоенерго» Миргородської міської ради 15363 гривні 22 копійки заборгованості за надані послуги по теплопостачанню за період з 01.10.2016 по 01.12.2019 та 1921 гривню судових витрат.
Ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 30 жовтня 2020 року заяву про перегляд заочного рішення відповідача ОСОБА_1 задоволено, а заочне рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 08.04.2020 року – скасовано. Справу повторно призначено до судового розгляду в порядку спрощеного провадження.
Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 16 січня 2021 року позов Комунального підприємства «Миргородтеплоенерго» Миргородської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію - задоволено частково.
Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Миргородтеплоенерго» Миргородської міської ради 14191 (чотирнадцять тисяч сто дев`яносто одну) гривню 23 копійки за надані послуги по теплопостачанню за період з 01.12.2016 по 01.12.2019 та 1767 (одну тисячу сімсот шістдесят сім) гривень судових витрат.
З вказаним рішенням суду не погодився ОСОБА_1 та подав на нього апеляційну скаргу, в якій прохає рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 16 січня 2021 року скасувати, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. Апелянт вважає, що рішення суду першої є незаконним, необґрунтованим, та таким що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилається на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи.
Зокрема вказує, що у оскаржуваному рішенні суду відсутні будь-які посилання на докази, які б свідчили на фактичне отримання ним послуг з теплопостачання від позивача. Вказує, що договору про надання послуг теплопостачання між ним та позивачем не укладалось, абонентська книжка за номером вказаним позивачем на його ім?я не видавалась. Також зазначає, що жодних обстежень щодо належної йому квартири представниками позивача не проводилось, не було запропоновано надати будь-яку документацію з приводу отримання чи неотримання ним послуг з теплопостачання. Вказує, що позивачем не надано доказів кількості відключених від централізованого теплопостачання квартир в будинку АДРЕСА_2 . Крім того зазначив, що утворення заборгованості за теплову енергію за адресою розташування його майна виникло з вини позивача, оскільки жодних повідомлень від позивача про існування заборгованості або спору з приводу відключення від тепломережі або його незгоди з відключенням на його адресу не надходило. Також зазначив, що судом першої інстанції порушено правила підсудності, оскільки суд не з?ясував місце проживання відповідача. Вказує, що він проживає у м. Нікополі, отже справа у відповідаості до вимог ст. 27 ЦПК України повинна була розглядатися в Нікопольському міськрайонному суді.
Відзив на апеляційну скаргу від позивача до суду апеляційної інстанції не надходив.
Судове засідання проводилось в порядку письмового провадження за відсутності сторін по справі, з дотриманням принципу гласності судового процесу та забезпеченням сторонам права на своєчасне та повне отримання інформації про хід та результати розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та мотиви апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. 
Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ч.1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що відповідач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 09.09.2016 року (а.с.45-46), копією Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с.5). 
Згідно копії заяви від 03.10.2016 року відповідач повідомив позивача про відмову від послуг теплопостачання, прохав від`єднати належну йому квартиру від загального теплопостачання та не нараховувати оплату за надані послуги теплопостачання, також повідомив, що опалювати квартиру буде індивідуально з встановленням за свій рахунок індивідуального опалення (а.с.44). 
Доказів відключення квартири АДРЕСА_1 від мереж централізованого опалення суду не надано, а якщо відключення відбулося, то воно проведено без дотримання порядку встановленого законодавством.
Позивач належним чином виконував взяті на себе зобов?язання, а відповідач користувався наданими йому послугами, проте оплату проводив не регулярно.
Відповідно до розрахунку боргу за спожиту теплову енергію за період з 01.10.2016 року по 01.12.2019 року наданого за адресою АДРЕСА_3 , споживач ОСОБА_1 заборгував КП «Миргородтеплоенерго» 15363,22 грн (а.с.4).
Відповідачем заявлено вимогу про застосування строку позовної давності.
Задовольняючи частково позовні вимоги КП «Миргородтеплоенерго» суд першої інстанції виходив з того, що до вказаних правовідносин підлягає застосуванню позовна давність за період з 01.12.2016 по 30.11.2019, тому стягненню з відповідача підлягає сума заборгованості у розмірі 14191,23 грн.
Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.
Між сторонами виникли правовідносини з приводу постачання теплової енергії, які регулюються Законом України Про житлово-комунальні послуги», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №630 від 21.07.2005 року.
Згідно зі ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальними послугами є, зокрема, комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).
Відповідно до ч.1 ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, а відповідно до частин 1-3 ст.32 зазначеного Закону плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно, відповідно до умов договору.
Матеріалами справи встановлено, що між сторонами відсутній письмовий договір про надання послуг з теплопостачання, проте позивачем надаються такі послуги, а відповідач  їх приймає, що є підставою для виникнення між сторонами цивільних прав і обов?язків.
Відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.
Цей обов?язок кореспондується споживачу теплової енергії також вимогами п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відповідно до якого споживач зобов?язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.  
Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов?язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
Такий висновок суду викладений у постанові Верховного Суду від 02 травня 2018 року у справі №539/1983/17, який у відповідності до вимог п.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», враховується іншими судами при застосуванні таких норм права.
Отже, обов?язок відповідача оплачувати послуги з теплопостачання зберігається навіть за відсутності договору на надання житлово-комунальних послуг.
Відповідно до Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (далі - Правила № 630), споживачі можуть відмовитися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється (пункт 25). Відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється за умови забезпечення безперебійної роботи інженерного обладнання будинку та вжиття заходів щодо дотримання в суміжних приміщеннях вимог будівельних норм і правил з питань проектування житлових будинків, опалення, вентиляції, кондиціонування будівельної теплотехніки; державних будівельних норм з питань складу, порядку розроблення, погодження та затвердження проектної документації для будівництва, а також норм проектування реконструкції та капітального ремонту в частині опалення (пункт 26).
Порядком відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затвердженим наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2005 року № 4 (далі - Порядок № 4), визначено процедуру відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води житлового будинку при відмові споживачів від таких послуг.
Порядком № 4 установлено, що для вирішення питання відключення споживача від мережі централізованого опалення, він повинен звернутися до постійно діючої міжвідомчої комісії, створеної органом місцевого самоврядування або місцевим органом виконавчої влади, для розгляду питань щодо відключення споживачів від мережі з відповідною письмовою заявою. Комісія після вивчення наданих власником документів приймає відповідне рішення, яке оформляється протоколом. При позитивному рішенні заявнику надається перелік організацій, до яких слід звернутися для отримання технічних умов для розробки проекту індивідуального (автономного) теплопостачання і відокремлення від мережі централізованого опалення. Проект індивідуального (автономного) теплопостачання і відокремлення від мережі централізованого опалення виконує проектна або проектно-монтажна організація на підставі договору із заявником. Проект узгоджується з усіма організаціями, які видали технічні умови на підключення будинку до зовнішніх мереж. Відключення приміщень від внутрішньо будинкової мережі централізованого опалення виконується монтажною організацією, яка реалізує проект. По закінченні робіт складається акт про відключення від мережі централізованого опалення і подається заявником до комісії на затвердження. Після затвердження акта на черговому засіданні комісії сторони переглядають умови договору про надання послуг з централізованого теплопостачання.
Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 06 листопада 2007 року № 169 внесено зміни до Порядку № 4, які унеможливлюють відключення від мереж центрального опалення та гарячого водопостачання окремих квартир у багатоквартирному будинку і дозволяють таке відключення лише у будинку в цілому.
Отже, відключення споживачів від мережі централізованого опалення відбувається тільки на підставі рішення постійно діючої міжвідомчої комісії, створеної органом місцевого самоврядування або місцевим органом виконавчої влади з вчиненням в подальшому дій споживачем з дотриманням визначеної Порядком № 4 процедури.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1192цс15.
Також такий висновок узгоджується з правовими позиціями, викладеними в постановах Верховного Суду від 03.12.2019 року по справі № 216/6655/15-ц, від 04.09.2019 року по справі № 209/4403/13-ц, від 28.08.2019 року по справі № 209/4814/15-ц, від 14.08.2019 року по справі № 361/2073/2015-ц, від 25.07.2019 року по справі № 361/5676/15-ц, від 25.03.2019 року по справі № 576/2554/14-ц.
Таким чином вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно зазначив, що відключення споживачів від мережі централізованого опалення відбувається тільки на підставі рішення постійно діючої міжвідомчої комісії, створеної органом місцевого самоврядування або місцевим органом виконавчої влади з вчиненням в подальшому дій споживачем з дотриманням визначеної Порядком № 4 процедури. Інших підстав чинне законодавство не передбачає.
Матеріалами справи встановлено, що відповідач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 09.09.2016 року (а.с.45-46), копією Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с.5). Згідно копії заяви від 03.10.2016 року відповідач повідомив позивача про відмову від послуг теплопостачання, прохав від`єднати належну йому квартиру від загального теплопостачання та не нараховувати оплату за надані послуги теплопостачання, також повідомив, що опалювати квартиру буде індивідуально з встановленням за свій рахунок індивідуального опалення (а.с.44). 
Доказів відключення квартири АДРЕСА_1 від мереж централізованого опалення суду не надано, а якщо відключення відбулося, то воно проведено без дотримання порядку встановленого законодавством.
В матеріалах справи відсутні докази прийняття міжвідомчою комісією рішення щодо відключення квартири відповідача від внутрішньо будинкової мережі централізованого опалення, а тому таке відключення квартири здійснено відповідачем самовільно, з порушенням встановленого порядку. Натомість позивачем доведено факт надання послуг з постачання централізованого опалення до квартири АДРЕСА_1 .
Таким чином, вирішуючи питання про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за спожиті послуги з централізованого опалення, суд першої інстанції вірно застосував строк позовної давності та стягнув з відповідача суму заборгованості за період з 01.12.2016 по 30.11.2019 у сумі 14191,23 грн.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. 
Відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.   

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов?язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року). 
Доводи відповідача щодо порушення судом першої інстанції правил підсудності є необґрунтованими, оскільки предметом даного позову є зобов`язання, які випливають з надання послуг з теплопостачання і такі послуги надаються за місцем знаходження нерухомого майна, тобто вони безпосередньо пов`язанні з ним, такі позови слід розглядати за правилами виключної підсудності.
Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі №638/1988/17.
Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.
За таких обставин, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому задоволенню вони не підлягають.
Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для розподілу судового збору судом апеляційної інстанції немає.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 16 січня 2021 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 14.04.2021 року.

Головуючий суддя : ________________ Г.Л. Карпушин

Судді: _____________ О.Ю. Кузнєцова ______________ Л.М. Хіль