Справа № 135/92/20
Провадження № 22-ц/801/1019/2021
Категорія: 10
Головуючий у суді 1-ї інстанції Волошина Т. В.
Доповідач:Сопрун В. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2021 року	Справа № 135/92/20	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд в складі:
       головуючого Сопруна В.В.,
       суддів Войтка Ю.Б., Міхасішина І.В.,
               за участю секретаря судового засідання Кузьменка Б.І.,
                за участю сторін: представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №135/92/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Ладижинської міської ради про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю, 
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 09 лютого 2021 року, яке ухвалене суддею Волошиною Т.В. в Ладижинському міському суді Вінницької області, 

в с т а н о в и в :

В січні 2020 року  ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до  ОСОБА_3 , Ладижинської міської ради про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю, мотивуючи позовні вимоги тим, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її сусідка – ОСОБА_4 , 1910 року народження, яка проживала у житловому будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , за якою вона досить тривалий час доглядала, надавала їй допомогу в приготуванні їжі, придбанні ліків та продуктів харчування, у хатньому прибиранні та по господарству, пранні білизни та іншому. Також за власні кошти проводила її поховання та встановлювала надгробний пам`ятник.
Вказаний вище будинок, в якому проживала по день смерті померла, належав останній на праві власності, що підтверджується свідоцтвом № НОМЕР_2 на право особистої власності на жилий будинок, видане виконкомом Ладижинської міської ради депутатів трудящих Вінницької області 21 листопада 1974 року на підставі рішення виконкому Ладижинської міської ради депутатів трудящих № 13 від 9 серпня 1973 року. Будинок знаходиться на неприватизованій земельній ділянці.
Після смерті ОСОБА_4 позивач продовжувала допомагати вже її сину ОСОБА_5 , який потребував допомоги, оскільки хворів. Окрім того, вказала на те, що у ОСОБА_5 був син, але за життя до нього не приходив та не навідував його, і допомоги не надавав. 
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_5 . Вона забезпечила та організувала поховання померлого та його поминки. На похорон ОСОБА_5 прийшов його син, подякувавши ОСОБА_1 , сказав, що йому нічого не потрібно, що нерухомість по АДРЕСА_1 залишає їй як людині, яка опікувалася, турбувалася та доглядала за його родиною.
Отож, після смерті ОСОБА_5 вона оселилась в цьому будинку та почала експлуатувати його як власне, хоча була зареєстрована у іншому місці. 
З того часу вона користується будинком відкрито та добросовісно понад 19 років, жодних претензій щодо використання вказаного об`єкту нерухомості не надходило.
ОСОБА_1  вважає, що з березня 2000 року і по день звернення із цим позовом добросовісно постійно, відкрито, безперервно володіє та користується вказаним вище житловим будинком, а тому вважає, що набула право власності на нього за набувальною давністю, тому просила визнати за нею право власності на житловий будинок, що знаходиться по АДРЕСА_1 , житловою площею - 13,9 кв.м., позначеного на плані літерою «А» за набувальною давністю.

Рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 09 лютого 2021 року в задоволенні позову відмовлено. 

Не погодившись з вказаним рішенням суду,  ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним та необґрунтованим, ухвалене без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів. Зокрема, суд першої інстанції допустив неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушено норми матеріального та процесуального права. Просила рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач в березні 2000 року добросовісно заволоділа чужим майном та продовжує відкрито, та безперервно ним володіти. Протягом всього строку володіння та користування майном до неї не було вимог про повернення нерухомого майна, а тому вважає, що в неї виникло право власності на спірне нерухоме майно відповідно до ст.344 ЦК України.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши осіб, які з`явилися в судове засідання, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції, виходив з того, що відсутні правові підстави для визнання за позивачем права власності на спірний будинок за набувальною давністю.
Колегія суддів, погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що  ОСОБА_1 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується копією паспорта громадянина України, серія та номер НОМЕР_3 (а.с.24 – 25).

Спірний житловий будинок АДРЕСА_1 належав  ОСОБА_4  на праві особистої власності, що підтверджується технічним паспортом, який виданий 14 жовтня 1985 року Тульчинським бюро технічної інвентаризації та свідоцтвом №1039 від 21 листопада 1974 року на право особистої власності на спірний житловий будинок, яке видане 21 листопада 1974 року на підставі виконкому Ладижинської міської Ради депутатів трудящих №13 від 09 серпня 1973 року (а.с.18 – 22).

Вказане вище підтверджується також дослідженою судом інвентаризаційною справою № 1356, яка заведена на належний ОСОБА_4 житловий будинок АДРЕСА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 , виданим 20 грудня 1984 року Ладижинським відділом РАЦС Тростянецького району Вінницької області, про що зроблено актовий запис №171 (а.с.23), а також копією запису про акт смерті №171 від 20 грудня 1984 року (а.с.88).

Після її смерті спадщину прийняв її син ОСОБА_5 , проте у встановленому законом порядку не оформив свої спадкові права. Вказані обставини сторонами не оспорюються. 

З копії свідоцтва про смерть серія  НОМЕР_5 , виданого 23 березня 2000 року, актовий запис №96, вбачається, що  ОСОБА_5   (син  ОСОБА_4 ) помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.26).

З копії інформаційної довідки Головного управління ДПС у Вінницькій області, Гайсинського управління, Ладижинської ДПІ (м. Ладижин) вбачається, що відповідач ОСОБА_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_4 (а.с.30 – 31).

З копії письмових пояснень, наданих начальнику Ладижинського ВП Бершадського ВП ГУНП у Вінницькій області Заяць Л.М., жителькою АДРЕСА_5 вбачається, що остання підтвердила факт зруйнування пам`ятника на цвинтарі на могилі ОСОБА_4 її онуком ОСОБА_3 (а.с.64).
З копії листа, наданого т.в.о. начальника підполковника поліції ОСОБА_6 зазначена вище подія не містить ознак кримінального правопорушення (а.с.65).

Як встановлено судом, на даний час позивач ОСОБА_1 користується спірним будинком АДРЕСА_1 без реєстрації права власності на нерухоме майно.

Зазначене підтвердили допитані в суді першої інстанції свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 .

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Згідно із статтею 328 ЦК України набувальна давність є однією із підстав набуття права власності.
Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України необхідно виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном). Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка у подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.
Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.
Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.
Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17, провадження № 12-291гс18.
У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц, провадження № 61-19156св18, Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
Частинами першою-другою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, загалом обґрунтовано виходив із того, що позовні вимоги позивача до задоволення не підлягають, оскільки нею не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю. Володіння могло б вважатись добросовісним, якщо позивач при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав на набуття права власності.
Встановлені судом обставини свідчать про те, що позивач була обізнана відносно того, що власником спірного будинку, який є предметом спору та на який вона просить визнати право власності за набувальною давністю, був  ОСОБА_5 , а тому не можна вважати володіння позивачем будинком, який залишився після смерті  ОСОБА_5 , добросовісним. Право власності після смерті особи може переходити до спадкоємців зокрема до відповідача ОСОБА_3 або спадщина може бути визнана відумерлою.
Доводи апеляційної скарги, що вона більше 19 років користується будинком і тому має право на набуття права власності за набувальною давністю на цей будинок не заслуговують на увагу, оскільки відкритість і безперервність користування майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України, у зв`язку із чим відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанцій, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення, а тому рішення суду першої інстанції є законним, ухвалене з дотриманням норм матеріального права, підлягає залишенню без змін. 
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, 

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 09 лютого 2021 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 28 квітня 2021 року.

Головуючий                 Сопрун В.В.

Судді                         Войтко Ю.Б.
                                       
                                                       Міхасішин І.В.