ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 червня 2021 року
м. Харків
Справа № 642/5241/20
Провадження № 22-ц/818/3091/21 
Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Кругової С.С., 
суддів  Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,
за участю секретаря Каплоух Н.Б., 
Учасники справи:
Позивач: ОСОБА_1 
відповідач: ОСОБА_2 
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 10 лютого 2021 року,-
в с т а н о в и в:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики (розпискою) у розмірі 400 000 грн.
В обґрунтування своїх вимог зазначив, що 13.10.2017 позивачем було надано відповідачу по справі у позику грошові кошти у розмірі 400 000 грн на купівлю будинку, з умовою повернення щорічно по 60 000 грн. У зв`язку з тим, що з 2017 року відповідач жодного щорічного платежу не сплатив позивачу в рахунок погашення боргу, письмову вимогу про дострокове повернення коштів відповідач ігнорує, позивач із посиланням на ч.1 ст. 1050 ЦК України звернувся до суду із даним позовом.
Відповідач у своєму відзиві проти позову заперечує повністю, вказуючи, що гроші фактично він не отримував, також з договору позики у вигляді розписки не вбачається, що предметом такого договору є саме позика. В розписці не зазначені свідки та їх дані; власником будинку він не став. Також зазначив, що досудову вимогу позивача він не отримував.
Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 10 лютого2021 року позовні вимоги задоволено повністю. 

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь позивача суму боргу за договором позики у розмірі 400 000 грн. та витрати зі сплати судового збору у розмірі 4000 грн.
Судове рішення мотивовано тим, що судом, на підставі доказів по справі, встановлено наявність між сторонами боргових правовідносин згідно розписки від 13.10.2017, також на час розгляду справи відповідачем зобов`язання не виконано, тому суд прийшов до висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню у повному обсязі.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 10.02.2021 скасувати, ухвалити нове яким в задоволенні позову відмовити.
Вважає рішення суду незаконним та таким, що підлягає скасуванню через невідповідність висновків, викладених у рішенні обставинам справи.
Заперечує щодо твердження суду стосовно того, що розписка в силу тлумачення статей 1046,1047 ЦК України є свідченням отримання від кредитора певної грошовою суми. Зазначає, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики.
Зауважує, що зміст розписки не містить відомостей про передачу позивачем грошових коштів та отримання відповідачем цих коштів. Позивачем в свою чергу, на думку ОСОБА_2 , не надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту передачі коштів.
Наявність у наданій позивачем розписці прописаного зобов`язання повертати щорічно по 60 000 грн. не може свідчити про те, що між сторонами укладено договір позики.
У своїй скарзі наголошує, що від ОСОБА_1 не отримував грошових коштів, жодних претензій та вимог від позивача про повернення грошових коштів ОСОБА_2 також не отримував.
Від позивача на адресу суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Вважає аргументи, викладені відповідачем у скарзі, безпідставними та необґрунтованими.
В обґрунтування своєї позиції наводить низки норм права стосовно предмету спору, а також звертає увагу суду, що відповідач не заперечує факту підписання ним розписки. Крім того, та обставина, що боргова розписка на момент розгляду справи знаходилась у позивача, свідчить про наявність невиконаних зобов`язань.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами було укладено договір позики на суму 400 000 грн., які позичальник зобов`язався повернути, проте належним чином не виконав взяті на себе за договором зобов`язання.
Судова колегія погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.
Судом встановлено, що 13.10.2017 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 400 000 грн. на купівлю будинку, які відповідач зобов`язався повернути шляхом щорічних платежів у розмірі по 60 000 грн., що підтверджується оригіналом розписки в матеріалах справи з підписом ОСОБА_2 (а.с.71)
13.07.2020 позивач надіслав ОСОБА_2 досудову вимогу про дострокове повернення коштів на підставі ч.2 ст. 1050 ЦК України, однак вказана вимога не була отримана відповідачем (а.с. 13-16).
Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Оцінюючи висновки суду по суті позовних вимог та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд керується наступним.
Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15.
Така ж позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.
Згідно змісту розписки убачається, що 13.10.2017 ОСОБА_2 , отримав від ОСОБА_1 , грошову суму в розмірі 400 000 грн для купівлі будинку та зобов`язувався повернути надану йому суму щорічно виплачуючи по 60 000 грн. Розписка містить підпис боржника (а.с. 71).
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами існують договірні правовідносини з позики, позичальником не виконані зобов`язання перед позикодавцем, кошти, отримані у позику, не повернуті та суд враховував встановлену ст. 294 ЦК України презумпцію правомірності правочину.
Суд першої інстанції, дослідивши укладену між сторонами розписку, відповідно до її змісту правильно встановив факт отримання 13.10.2017 відповідачем від позивача грошових коштів у сумі 400 000 , крім того, сама розписка про отримання грошових коштів у борг містить зобов`язання про їх повернення.
Таким чином, оскільки між сторонами було укладено договори позики на невизначений час, однак сума позики відповідачем за вимогою повернута не була, права позивача як позикодавця є порушеними і він має право на стягнення із відповідача суми позики.

При цьому, заперечуючи наявність правовідносин позики між сторонами, відповідач ніяк не пояснює, як кваліфікуються ті правовідносини, які, на його думку, виникли між сторонами.
Також суд першої інстанції обґрунтовано врахував, що відповідно до вимог ст. 1051 ЦК України рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші насправді не були одержані позичальником. Тому посилання відповідача в апеляційній скарзі на відсутність свідків передачі грошових коштів, судова колегія відхиляє.
Суд апеляційної інстанції враховує, що відповідач не заперечував сам факт написання зазначеної розписки позивачу, оригінал якої знаходиться у останнього, не ставить питання про справжність підпису на розписці, що могло б свідчить про об`єктивну можливість написання розписки іншою особою.
Крім того, ч.1 ст.1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
В постановах Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі 6-1103 цс 16, від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, від 02 липня 2014 року у справі №6-79 цс 14, від 18 вересня 2013 року № 6 - 63 цс 13 висловлена правова позиція про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.
 Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-63цс13 від 18 вересня 2013 року, у постанові у справі № 6-50цс16 від 24 лютого 2016 року.
Договір позики за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. 
Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 8 червня 2016 року у справі № 6-1103цс16, від 18 січня 2017 року у справі № 6-2789цс16. 
Позивачем на підтвердження укладення між сторонами договору позики та його умов, надано розписку про отримання відповідачем від позивача грошових коштів у сумі 400 000 від 13.10.2017.
Зазначений договір, судова колегія оцінює як належний і допустимий доказ на підтвердження факту укладення між сторонами договору позики і передачі грошей за цим договором. А тому доводи апеляційної скарги про те, що договір позики було укладено без передачі коштів відповідачам, не заслуговують до уваги.
Врахувавши наведені обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача боргу за договором позики.

Доводи апелянта про те, що між сторонами фактично не було укладено договір позики належними, допустимими та достовірними доказами суду не підтверджені.
Посилання відповідача на те, що матеріали справи не містять доказів отримання ним грошових коштів, колегія суддів відхиляє, оскільки отримання боржником коштів підтверджується розпискою.
Твердження відповідача про те, що лише наявність оригіналу розписки не може бути достатнім доказом існування між сторонами правовідносин, що виникли з договору позики та доказом отримання відповідачем коштів по розписці, є безпідставним та помилковим, оскільки за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми.
Факт написання няавної в матеріалах справи розписки відповідач в суді апеляційної інстанції підтвердив.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів.
За таких обставин, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.
Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального пра
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 10 лютого 2021 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту в порядку ст. 389 ЦПК України.

Головуючий С.С. Кругова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук

Повний текст постанови 
складено 15 червня 2021 року