справа № 757/49502/19-ц                    
головуючий у суді І інстанції Бусик О.Л.
провадження № 22-ц/824/1298/2021
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
05 квітня 2021 року                                                                                  м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Мостової Г.І.
суддів: Сержанюка А.С., Сушко Л.П.,
за участю секретаря судового засідання: Сердюк К.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Войнаровського Олександра Вацлавовича на рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 серпня 2020 року 
у справі за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє Войнаровський Олександр Вацлавович до ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Іценко Оксана Григорівна, про витребування майна із чужого незаконного володіння та скасування запису, -
в с т а н о в и в :
У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Іценко О.Г., у якому просив:
витребувати у ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 ;
скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис (номер запису про інше речове право: 29161811) про державну реєстрацію права користування (найму, оренди) квартирою АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 , вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Федоренко В.В. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 44307523 від 28 листопада 2018 року;
стягнути із ОСОБА_3 судові витрати, пов`язані із розглядом справи: по сплаті судового збору у розмірі 5 840 грн 90 коп.; на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 22 500 грн.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 09 грудня 1995 року ОСОБА_5 та ОСОБА_1 уклали договір довічного утримання, відповідно до якого позивач отримав у власність квартиру АДРЕСА_1 .
У вересні 2015 року ОСОБА_5 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 про розірвання зазначеного договору довічного утримання.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 23 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду міста Києва від 14 червня 2016 року, зазначений договір довічного утримання було розірвано.
23 серпня 2016 року ОСОБА_5 зареєструвала своє право власності на зазначену квартиру. Реєстрацію права власності здійснив приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Іценко О.Г.
05 вересня 2016 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 уклали договір дарування квартири АДРЕСА_1 .
Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі про розірвання договору довічного утримання, витребувано справу з суду першої інстанції та зупинено виконання рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 березня 2016 року.
28 листопада 2016 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уклали договір оренди спірної квартири з правом передачі майна в суборенду.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла. Спадкоємцем ОСОБА_5 є ОСОБА_3 .
Постановою Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 02 травня 2018 року рішення Печерського районного суду від 23 березня 2016 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про розірвання договору довічного утримання відмовлено.
Враховуючи те, що Верховний Суд прийняв постанову про скасування рішення суду першої інстанції про розірвання договору довічного утримання, наявні підстави для витребування у відповідача спірної квартири та скасування реєстрації права власності за ОСОБА_3 на підставі статті 388 ЦК України. У зв`язку з чим, позивач просив задовольнити позов.
 
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 27 серпня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Свої висновки суд першої інстанції обґрунтував тим, що на час укладення між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 договору дарування від 05 вересня 2016 року, договір довічного утримання, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 за рішенням суду, яке набрало законної сили, було розірвано, ОСОБА_5 в установленому законом порядку зареєструвала своє право власності на спірну квартиру, при цьому рішення суду про розірвання договору довічного утримання було скасовано касаційним судом вже після смерті ОСОБА_5 , отже підстави вважати, що відповідач набула спірне майно на підставі договору дарування у ОСОБА_5 , яка не мала права його відчужувати, - не можна визнати обґрунтованими.
 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Войнаровський О.В. подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 серпня 2020 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 у повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення ухвалено із порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права з огляду на таке.
На спірні правовідносини у справі щодо витребування майна від добросовісного набувача на підставі статті 388 ЦК України не впливає смерть відчужувача за договором довічного утримання ОСОБА_5 після скасування касаційним судом рішення суду про розірвання договору довічного утримання.
Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні не навів чітких й зрозумілих мотивів неможливості відновлення прав позивача як набувача спірної квартири внаслідок її вибуття з володіння позивача за рішенням суду, яке надалі було скасовано судом касаційної інстанції.
Суд першої інстанції відступив від правових висновків, неодноразово викладених Верховним Судом у своїх постановах, які зводяться до того, що за змістом частини 1 статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.
Суд першої інстанції відхилив доводи позивача щодо необхідності врахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 16 квітня 2014 року у справі № 6-146цс13, від 10 червня 2015 року у справі № 6-449цс15, від 24 червня 2015 року у справі № 6-251цс15, від 18 січня 2017 року у справі № 6-2776цс16, помилково зазначивши, але не конкретизувавши, що правовідносини та обставини у цій справі та у справах, на які посилається позивач, не є подібними.
 
Представник ОСОБА_3 - адвокат Любаренко І.О. подав відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечив проти задоволення апеляційної скарги з огляду на таке.
Відповідно до частини 2 статті 755 ЦК України, договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувача. Фактично позивач просить суд в судовому порядку поновити припинений договір довічного утримання, що прямо суперечить чинному законодавству.
Практика на яку посилається апелянт зовсім не стосується матеріалів справи, та не може бути використана, оскільки в жодній з наведених судових практик предметом розгляду не було поновлення дії припиненого договору.
Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. 
Позивачем невірно обрано спосіб захисту порушеного права.
Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 255 ЦПК України підставою для закрити провадження у справі є встановлення судом обставин, які є підставою для відмови відкритті провадження у справ відповідно до пунктів 4, 5 частини 1 статті 18 ЦПК України. Між тими самими сторонами, про той самий предмет спору та тих самих обставин наявний спір, а саме: справа № 757/32769/15-ц суддя Григоренко І.В., де наступне засідання призначено на 08 лютого 2021 року о 15.00.
Фактично представник позивача звернувся із уточненою заявою про поворот на виконання судового рішення 03 серпня 2019 року (справа № 757/32769/15-ц), а 13 вересня 2019 року подав «Нову позовну заяву» (справа № 757/49502/19-ц) щодо того самого предмету позову ті з тих самих підстав.
Таким чином, представник ОСОБА_3 - адвокат Любаренко І.О. просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін.
Представник ОСОБА_1 - адвокат Войнаровський О.В. подав пояснення щодо відзиву на апеляційну скаргу.
 
Колегія суддів, вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до умов вказаного договору ОСОБА_5 відчужила ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 . 
ОСОБА_1 зобов`язувався по життєво утримувати ОСОБА_5 , забезпечуючи її харчуванням, одягом, необхідною допомогою, ліками, оплачувати комунальні послуги та зберігати квартиру в її безстроковому користуванні.
Відповідач ОСОБА_1 у місті Києві не проживав, а ОСОБА_5 забезпечують належним доглядом батьки відповідача: ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . 
Позивач не заперечує проти того, щоб саме батьки відповідача здійснювали за нею догляд, що підтверджується зібраними у справі докази, зокрема, і розпискою від 08 вересня 2015 року. Позивач приймає догляд від батьків позивача протягом 20 років та нарікань на їх виконання обов`язку з догляду не має. 
У вересні 2015 року ОСОБА_5 звернулась до Печерського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 про розірвання договору довічного утримання з підстав того, що він не виконує свої обов`язки за укладеним між ними договором.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 23 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду міста Києва від 14 червня 2016 року, позов задоволено, договір довічного утримання, укладений ОСОБА_5 та ОСОБА_1 розірвано.
Рішення суду першої інстанції з яким погодився і суд апеляційної інстанції, мотивовано тим, що відповідач неналежним чином виконує договір довічного утримання, а тому він підлягає розірванню.
23 серпня 2016 року ОСОБА_5 зареєструвала своє право власності на зазначену квартиру. Реєстрацію права власності провів приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Іценко О.Г.
05 вересня 2016 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 уклали договір дарування квартири АДРЕСА_1 .
Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 вересня 2016 року за касаційною скаргою ОСОБА_1 відкрито касаційне провадження у справі про розірвання договору довічного утримання, витребувано справу з суду першої інстанції та зупинено виконання рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 березня 2016 року.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла. Спадкоємцем ОСОБА_5 є ОСОБА_3 
28 листопада 2016 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уклали договір оренди спірної квартири з правом передачі майна в суборенду. Зазначене право користування зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 28 листопада 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Федоренком В.В.
Постановою Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 02 травня 2018 року рішення Печерського районного суду від 23 березня 2016 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про розірвання договору довічного утримання відмовлено.
Постанова касаційного суду обґрунтована тим, що законодавством України та договором довічного утримання не встановлено обов`язку набувача щодо саме особистого догляду за відчужувачем, тому суди попередніх інстанцій дійшли передчасного висновку про задоволення позову та розірвання договору довічного утримання.
 
Відповідно до статті 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.
Набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу (стаття 748 ЦК України).
Звертаючись до суду з позовом, позивач вказував на те, що відповідач набула спірне майно на підставі договору дарування у ОСОБА_5 , яка не мала права його відчужувати, оскільки Постановою Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 02 травня 2018 року рішення Печерського районного суду від 23 березня 2016 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про розірвання договору довічного утримання відмовлено. 
Отже, правовідносини у цій справі виникли у зв`язку із вибуттям майна з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але у подальшому скасованого судом вищої інстанції, і переданням цього майна у період чинності рішення місцевого суду у власність останнього набувача майна, та необхідності застосування механізму віндикації (повернення) майна його власнику від останнього набувача за статтею 388 ЦК України.  
Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово- правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. 
За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. 
Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.
(Правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2110/15-4 (провадження № 15-247цс18), у справі № 522/2201/15-ц (провадження № 14?179цс18), від 14 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18).
При виборі й застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України). 
Суд першої інстанції вищевказане не врахував та дійшов помилкового висновку про те, що спір у цій справі не випливає з одних і тих правовідносин, у яких один і той самий предмет спору, і які врегульовані одними і тими самими нормами матеріального права порівняно з постановами Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2110/15-4 (провадження № 15-247цс18), у справі № 522/2201/15-ц (провадження № 14?179цс18), від 14 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18).
Також, з огляду на викладене, колегія апеляційного суду погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що смерть відчужувача ОСОБА_5 не впливає на відносини сторін цього правочину, що мали місце до подання позову і ухвалення рішення судом, та відповідно на правовий статус його титульного власника (набувача) ОСОБА_9 .
 
Стосовно вимоги про скасування рішення нотаріуса про державну реєстрацію права користування (найму, оренди) спірною квартирою за ОСОБА_4 , то колегія апеляційного суду вважає, що належним відповідачем за такою вимогою має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (пункт 58)).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції помилково обґрунтував свої висновки відсутністю підстав для задоволення позовних вимог про витребування спірного майна.
Разом з тим, ОСОБА_4 як відповідач у справі, - позивачем не визначена, судом першої інстанції за заявою позивача не залучена, тому з огляду на суб`єктний склад сторін спору за вказаною вимогою, у задоволенні позову до ОСОБА_3 про скасування рішення нотаріусапро державну реєстрацію права користування (найму, оренди) спірною квартирою за ОСОБА_4 , - слід відмовити з саме з цих правових підстав.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. 
Враховуючи викладене, колегія апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 серпня 2020 року підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. 
Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.  Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування судового рішення, та розподіл  судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Войнаровського Олександра Вацлавовича задовольнити.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 серпня 2020 року скасувати з ухваленням нового судового рішення.
Витребувати у ОСОБА_3  (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_3 ) - квартиру АДРЕСА_1 .
Відмовити в іншій частині позовних вимог.
Стягнути з ОСОБА_3  (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_3 ) судовий збір за розгляд справи у суді першої інстанції у розмірі 5 082 грн 50 коп. та за розгляд справи у суді апеляційної  інстанції у розмірі  7 623 грн 75 коп.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення. 
 
Дата складення повного судового рішення 31 травня 2021 року.

 
Головуючий                                                                                     Г.І. Мостова
 
Судді                                                                                             А.С. Сержанюк
 
                                                                                                                    Л.П. Сушко