Апеляційне провадження № 22-ц/824/6936/2021

ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
27 травня 2021 року                                                                                   м. Київ
Унікальний номер 759/4364/21
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шахової О.В., суддів: Вербової І.М., Головачова Я.В.,
            розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка»,
            на   ухвалу  Святошинського  районного суду м. Києва, постановлену 4 березня 2021 року в приміщенні суду під головуванням судді Бабич Н.Д., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
У березні 2021 року ПАТ «СК «Уніка» звернулося з позовом до ПАТ «СК «Юнівес», ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу та просило стягнути з відповідачів на його користь відшкодування за завдані збитки в порядку регресу в розмірі 18018,66 грн.
Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 4 березня 2021 року позовну заяву разом з усіма доданими до неї матеріалами повернуто позивачу.
Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, ПАТ «СК «Юнівес» звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що загальні суди не мають чітко визначеної предметної юрисдикції та розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин у всіх випадках, за винятком, якщо розгляд таких справ прямо визначений за правилами іншого судочинства.
При цьому, посилається на висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.09.2018 в справі № 569/96/17.
Оскільки відповідачі не виконують досудову вимогу про відшкодування шкоди в порядку регресу, вважав, що суд першої інстанції помилково вказав на те, що вимоги позовної заяви мають розглядатися в порядку різного судочинства.
Відзив на апеляційну скаргу від інших учасників справ до суду апеляційної інстанції не надійшов.
Відповідно до ч.2 ст. 369 ЦПК України розгляд апеляційної скарги проводиться без повідомлення учасників справи.
Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.
Постановляючи ухвалу про повернення позовної заяви відповідно до ч.4 ст. 188 ЦПК України з підстав порушення правил об`єднання позовних вимог, суд першої інстанції вказав, що позивачем ПАТ «СК «Уніка» об`єднано позовні вимоги про відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу до фізичної особи - ОСОБА_1 та до юридичної особи - ПАТ «СК «Юнівес» і такі вимоги належить розглядати в порядку різного судочинства, а саме: господарського та цивільного.
Апеляційний суд  не в повній мірі погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Статтею 20 ЦПК України визначено, що не допускається об`єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.
Пунктом 2 ч. 4 ст. 185 ЦПК України визначено, що суд повертає позовну заяву, зокрема, коли порушено правила об`єднання  позовних вимог (крім випадків, в яких є підстави для застосування положень статті 188 цього Кодексу).  
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.50року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Поняття "суд, встановлений законом" включає в себе, зокрема, таку складову як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності. Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів і свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного. Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин.
Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленим у Конституції України принципом верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою ЄСПЛ.
У рішенні від 22.12.2009 у справі "Безимяна проти Росії" (заява N 21851/03) ЄСПЛ наголосив, що "погоджується з тим, що правила визначення параметрів юрисдикції, що застосовуються до різних судів у рамках однієї мережі судових систем держав, безумовно, розроблені таким чином, щоб забезпечити належну реалізацію правосуддя. Заінтересовані держави повинні очікувати, що такі правила будуть застосовуватися. Однак ці правила або їх застосування не повинні обмежувати сторони у використанні доступного засобу правового захисту".
Крім того, у статті 6 Конвенції, яка відповідно до положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, закріплено принцип доступу до правосуддя.
Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права. Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 04.12.95 у справі "Белле проти Франції").
Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають, зокрема, з цивільних правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Господарські суди розглядають, зокрема, справи у спорах між суб`єктами господарювання (пункт 15 частини першої статті 20 ГПК України).
Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (частина друга статті 4 ГПК України).
Сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу(частина перша статті 45 ГПК України).
Крім того, при визначенні юрисдикції, суд має встановити чи не пов`язані відповідачі у справі солідарним обов`язком, як боржники.
Відповідно до частини першої статті 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.
Наслідки солідарного обов`язку боржників передбачені статтею 543 ЦК України, основним з яких є зазначені у частині першій цієї статті, а саме,у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.
Крім того, ЦК України передбачає і гарантії для боржника, який виконав солідарний обов`язок, на зворотну вимогу.
Тобто, критеріями розмежування між справами цивільного та господарського судочинства є одночасно суб`єктний склад учасників процесу та характер спірних правовідносин.
За вимогами статті 27 Закону України "Про страхування" та статті 993 ЦК України до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому в деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.
Тобто страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України "Про страхування", шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.
Згідно ж п.п. 38.2.1 п. 38.2 ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону.
Отже, солідарне стягнення із заподіювача шкоди та страховика, за будь-яких обставин, є неможливим.
Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.09.2018 року у справі №569/96/17відступила від сформульованого ВСУ в постанові від 24.02.2016 року у справі №6-1009цс15 висновку щодо юрисдикції спору (за позовом страховика потерпілого до фізичної особи, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, а також до страховика цієї особи) та зазначила: якщо страховик потерпілого, якому він виплатив страхове відшкодування, звертається з позовом до страховика особи, винної у настанні страхового випадку, про стягнення з нього суми виплаченого потерпілому страхового відшкодування у межах передбаченого укладеним з винною особою договором ліміту відповідальності страховика за завдану майну шкоду, такий спір має розглядатися за правилами господарського судочинства; якщо страховик потерпілого, якому він виплатив страхове відшкодування, звертається з позовом про стягнення з особи, винної у настанні страхового випадку, суми виплаченого потерпілому страхового відшкодування понад передбачений договором, укладеним з винною особою, ліміт відповідальності страховика за завдану майну шкоду, такий спір має розглядатися за правилами цивільного чи господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін; якщо страховик потерпілого, якому він виплатив страхове відшкодування, звертається з позовом одночасно про стягнення зі страховика особи, винної у настанні страхового випадку, суми виплаченого потерпілому страхового відшкодування у межах передбаченого договором, укладеним з цією особою, ліміту відповідальності страховика за завдану майну шкоду, а також про стягнення з винної особи суми виплаченого потерпілому страхового відшкодування понад ліміт відповідальності її страховика за завдану майну шкоду, такий спір має розглядатися за правилами цивільного чи господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін; розглядаючи позовні вимоги, заявлені до винної у настанні страхового випадку фізичної особи, про стягнення з неї такої суми виплаченого потерпілому його страховиком страхового відшкодування, яка перевищує обов`язковий ліміт відповідальності страховика особи, винної у настанні страхового випадку, суд з`ясовує у цієї особи, чи має вона укладений договір добровільного страхування цивільно-правової відповідальності на суму, що перевищує ліміт відповідальності її страховика за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. У разі встановлення факту наявності такого договору суд згідно з вимогами статей 51 і 53 ЦПК України уредакції, чинній з 15.12.2017 року, залучає страховика за договором добровільного страхування цивільно-правової відповідальності, укладеним з особою, винною у настанні страхового випадку, співвідповідачем або третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача та вирішує спір за правилами того судочинства, в якому було розпочате провадження.
Тобто, суд першої інстанції повинен спочатку з`ясувати наявність страхового полісу та межі відповідальності страховика (ліміт відповідальності) ПАТ «СК «Юнівес»,  суму виплачених страхових виплат та чи перевищують/не перевищують вони ліміт відповідальності страховика. 
І лише після цього, вирішувати питання щодо спорідненості позовних вимог та правил об`єднання позовних вимог.
При цьому, слід зазначити, що колегією суддів не перевіряється чинність страхових полісів, розмір та ліміт відповідальності за кожним з них, наявність або ж відсутність правових підстав для покладення на  відповідачів обов`язку із виплати страхового відшкодування, оскільки згідно ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 367 ЦПК України, і зважаючи на роз`яснення, викладені в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.10.2008 року, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та заявлених вимог у суді першої інстанції, а вказане питання не було предметом дослідження судом першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали суду щодо повернення позовної заяви.
Таким чином, висновок суду першої інстанції про повернення позовної заяви враховуючи вищенаведене, є передчасним.
З огляду на що, ухвала суду підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Відповідно до статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 379, 381-384, 390 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :
            Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» задовольнити.
Ухвалу Святошинського  районного суду м. Києва від 4 березня 2021 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з  дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
 
Суддя-доповідач:                                                           
 
Судді: