Справа № 346/2405/20 
Провадження № 22-ц/4808/528/21 
Головуючий у 1 інстанції Беркещук Б. Б. 
Суддя-доповідач Девляшевський 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 квітня 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
               судді-доповідача        Девляшевського В.А., 
                       суддів:                Бойчука І.В., Томин О.О.,
                       секретаря                Пацаган В.В.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Коломийського міськрайонного суду, ухвалене головуючою суддею Беркещук Б.Б. 05 лютого 2021 року,
в с т а н о в и в:
У червні 2020 року ОСОБА_1 пред`явила до ОСОБА_2 позов про стягнення додаткових витрат на утримання дитини. В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказувала, що відповідач в добровільному порядку відмовляється оплачувати додаткові витрати на утримання свого сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який часто хворіє, у зв`язку з чим вона щомісячно витрачає значні кошти на проведення детальної діагностики стану його здоров`я у спеціалізованій клініці м. Чернівці, купує ліки. Крім того, зазначала, що син ОСОБА_4 відвідує навчання з ментальної математики, а також займається гімнастикою. Позивач ОСОБА_1 зазначила, що нею на додаткові потреби сина ОСОБА_4 було витрачено в загальному 15 738 грн. Посилаючись на те, що вона самостійно не в змозі забезпечити синові ОСОБА_4 вищевказані заняття, а також оплачувати за проходження ним медичного огляду, просила стягнути із відповідача ОСОБА_2 на свою користь понесені додаткові витрати на утримання сина ОСОБА_4 у розмірі 7 869 грн, а також витрати за надання правничої допомоги.
Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 05 лютого 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Постановлено Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 додаткові витрати на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 3 731, 50 грн, 2 000 грн витрат на професійну правничу допомогу. Цим же рішенням з ОСОБА_2 в дохід держави стягнуто 840,80 грн судового збору.
Не погоджуючись із даним рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи. Зокрема, вказує позивач ОСОБА_1 , судом першої інстанції при визначенні розміру додаткових витрат не враховано окремих рахунків з аптеки ФОП ОСОБА_5 , які підтверджували про понесені нею додаткові витрати на лікування сина. Апелянт вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що вказані рахунки не підтверджують факту оплати нею коштів за придбані ліки, оскільки у законодавстві не закріплено вимогу про зазначення прізвища покупця у квитанції. Позивачка вважає, що сам факт наявності у неї оригіналів квитанцій свідчить про те, що саме нею були оплачені медикаменти для сина. Крім того, зауважує апелянт, факт купівлі саме нею ліків для сина у вищезгаданій аптеці підтверджується відповіддю на адвокатський запит від 25 вересня 2020 року, де вказано її прізвище. Також ОСОБА_1 звертає увагу апеляційного суду на те, що наявна в матеріалах справи довідка ФОП ОСОБА_6 підтверджує факт понесення нею витрат на логопеда для сина у дитячому центрі “ ОСОБА_7 ”. Посилаючись на те, що нею належним чином доведені усі додаткові витрати на утримання сина ОСОБА_4 , просила змінити рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі. 
У надісланому на адресу суду відзиві відповідач ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 заперечує, вважаючи її безпідставною. Додатково зазначає, що довідка Дитячого розвиваючого центру №Радість” від 28 жовтня 2019 року за підписом директора центру не є належним доказом сплати позивачкою коштів за навчання сина, оскільки в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відсутня така юридична особа як Дитячий розвиваючий центр “Радість”. А тому вважає, що суд першої інстанції безпідставно стягнув з нього витрати на послуги логопеда. Крім того, відповідач вказує, що їх другий син ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з червня 2019 року проживає з ним, в той же час присуджені рішенням Коломийського міськрайонного суду від 27 лютого 2018 року аліменти у розмірі по 1 300 грн на кожного з дітей він продовжує сплачувати на користь ОСОБА_1 . Також вважає, що суд першої інстанції невірно стягнув з нього витрати за надану позивачці правову допомогу, оскільки позов було задоволено частково. Посилаючись на вищенаведене, просить рішення суду в частині стягнення з нього витрат на правову допомогу скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цієї позовної вимоги.
Вислухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції прийшов до висновку, що у зв`язку із розвитком здібностей дитини сторін та її хворобою позивач понесла документально підтверджені додаткові витрати на суму лише 7 463 грн, половина якої у розмірі 3 731,50 грн підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_2 . Подані позивачкою рахунки на суму 8 275 грн, суд першої інстанції не взяв до уваги, оскільки, на думку суду, вони не є належними доказами понесених позивачкою додаткових витрат. З цими висновками суду першої інстанції апеляційний суд погоджується з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено і жодною із сторін не заперечується, що сторони у справі є батьками малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (а.с.5).
Також з`ясовано, що відповідач ОСОБА_2 за рішенням Коломийського міськрайонного суду від 27 лютого 2018 року сплачує аліменти на утримання сина ОСОБА_4 та сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі по 1 300 грн щомісячно на кожну дитину. Даний факт визнано сторонами в суді першої інстанції і не заперечувалося у апеляційному суді.
Згідно із частинами 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Згідно із вимогами частини першої статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).
Відповідно до вимог частини другої статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.
Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких особливих обставини підлягають доведенню в судовому засіданні особою, яка пред`явила такий позов.
Зазначені правові висновки висловлені Верховним Судом у постанові від 22 травня 2019 року при розгляді справи № 201/15248/16-ц.
Матеріалами справи підтверджується, що син сторін - ОСОБА_3 хворіє і йому рекомендовано відповідне лікування, про що свідчать долучені позивачкою копії медичних довідок від 21 лютого, 02 квітня, 23 травня, 10 вересня, 08 листопада 2019 року, а також копії протоколів електроенцефалографічного дослідження від 02 квітня, 21 вересня, та 08 листопада 2019 (а.с.10-14, 18-20).
З огляду на вищезазначені норми чинного законодавства, висновки Верховного Суду та представлені позивачкою докази хвороби сина сторін, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що з відповідача ОСОБА_2 в порядку статті 185 СК України підлягають стягненню додаткові витрати на утримання дитини.
Як встановлено судом першої інстанції, представлені позивачкою ОСОБА_1 копії квитанцій ФОП ОСОБА_9 від 12 листопада 2019 року на суму 300 грн за придбання навчальної літератури та від 26 травня 2020 року на суму 4 513 грн за консультування учня (ментальна математика), копія довідки Дитячого розвиваючого центру «Радість» від 28 жовтня 2019 року про відвідування ОСОБА_3 платних занять з логопедом в період з 12 січня по 26 липня 2019 року на суму 2 400 грн, а також копії рахунків з лабораторії Медлюкс від 13 травня та 22 травня 2019 року на суми 120 та 130 грн відповідно, що в загальному становить 7 463 грн, на думку колегії суддів, є належними доказами, які підтверджують понесення нею додаткових витрат на лікування та розвиток здібностей сина (а.с. 32, 33, 37). А отже, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача ОСОБА_2 3 731,50 грн, тобто половини розміру понесених позивачкою додаткових витрат на утримання сина ОСОБА_4 .
Також апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що понесені позивачкою додаткові витрати на придбання ліків на загальну суму 8 275 грн, які відображені у копіях рахунків від 14 листопада 2019 року на суму 1 960 грн, від 25 січня 2019 року на суму 1 960 грн, від 06 квітня 2019 року на суму 1 555 грн, від 25 вересня 2019 року на суму 1 900 грн від 27 травня 2019 року на суму 900 грн, є неналежними доказами понесених позивачкою ОСОБА_1 додаткових витрат на лікування сина (а.с.34-36). 
На думку колегії суддів, вищезазначені рахунки не підтверджують факт придбання ліків та сплати за них коштів ОСОБА_1 , оскільки вони не є розрахунковими документами.
Наявність у ОСОБА_1 оригіналів вказаних рахунків, на думку колегії суддів, не підтверджує факту придбання нею ліків для сина ОСОБА_4 .
А тому доводи апелянта про те, що сам факт наявності у неї оригіналів рахунків свідчить про те, що саме нею були оплачені медикаменти для сина апеляційний суд відхиляє. Більш того, апеляційний суд констатує, що долучені позивачкою рахунки не є ані касовими чеками, ані товарними чеками, ані видатковими чеками, які підтверджують факт продажу (повернення) товарів.
Інші доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам позивача у суді першої інстанції, яким місцевий суд надав належну оцінку. Висновки суду є достатньо аргументованими, а тому апеляційний суд вважає, що повторно відповідати на ті самі аргументи заявника необхідності немає. 
При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Вищевикладене свідчить про те, що апеляційна скарга є безпідставною, а тому не підлягає задоволенню.
Таким чином, судове рішення в даній справі ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги зводяться лише до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції.
З огляду на вищенаведене апеляційна скарга відповідно до частини 1 статті 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381- 383, 389 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Коломийського міськрайонного суду від 05 лютого 2021 року – без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її проголошення, і у випадках, передбачених п.2 частини 3 статті 389 ЦПК України може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.

Суддя-доповідач:                                                         В.А. Девляшевський 
Судді:                                                                        І.В. Бойчук
                                                                               О.О. Томин
Повний текст постанови складено 15 квітня 2021 року.