Ухвала
Іменем України
08 квітня 2021 року
м. Київ
справа № 463/3024/16-ц
провадження № 61-4952ск21
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Мартєва С. Ю.,
розглянув касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 30 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради, треті особи: Львівське комунальне підприємство «Господар», ОСОБА_2 , про визнання права власності за набувальною давністю,
ВСТАНОВИВ:
У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом 
до Львівської міської ради, треті особи: Львівське комунальне підприємство «Господар» (далі - Львівське КП «Господар»), ОСОБА_2 , про визнання права власності за набувальною давністю.
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 разом із донькою 
ОСОБА_2 , є співвласником квартири АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності на квартиру (будинок) від 31 грудня 1993 року.
18 грудня 1986 року між ОСОБА_1 та Фондом комунального майна міста Львова укладено договір оренди нежитлових приміщень на АДРЕСА_2 ; індекс «6-1», «6-2», «6-3» під художню майстерню на строк до 18 грудня 1993 року, який в подальшому продовжувався на невизначений строк відповідно до договору оренди нежитлових приміщень від 07 вересня 1993 року № 2151.
25 квітня 1997 року Фонд державного майна України листом запропонувало ОСОБА_1 приватизувати орендовані нею нежитлові приміщення шляхом викупу, однак, як пояснила представник позивача, у зв`язку із скрутним матеріальним становищем ОСОБА_1 приміщення не змогла викупити 
і продовжила ними користуватися, як орендар.
24 листопада 1997 року Управління комунального майна міста Львова повідомлено ОСОБА_1 про анулювання за згодою сторін договірних відносин, що виникли на підставі договору оренди від 07 вересня 1993 року № № 2151.
Розпорядженням Личаківської районної адміністрації Львівської області 
від 26 серпня 1997 року надано ОСОБА_1 у користування на підставі її заяви нежитлове приміщення під літ. «6-І» в будинку АДРЕСА_3 (ЖЕК-501), площею 20 кв. м, під господарські потреби сім`ї ОСОБА_1 , яка зареєстрована та проживає у квартирі 
АДРЕСА_1 .
Позивач зазначала, що, починаючи з 1997 року і по даний час, а це близько 22 роки, безперервно користується нежитловим приміщення - підвалом 
під літ. «6-I» в будинку АДРЕСА_3 , площею 20 кв. м, для господарських потреб, проводить ремонтні та відновлювальні ремонти за власні кошти, а інші мешканці будинку не претендують на вказане приміщення.
Посилаючись на вищевказане, ОСОБА_1 , з урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд визнати за нею право власності за набувальною власністю на підвал під літ. «6-І» у будинку АДРЕСА_3 , площею 20 кв. м.
Рішенням Личаківського районного суду міста Львова від 10 червня 
2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано за  ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на підвал під літ. «6-I» у будинку АДРЕСА_3 , площею 20 кв. м.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач добросовісно, відкрито та безперервно володіє нежитловим приміщенням - підвалом, починаючи з 1997 року (більше 22 років), тим самим не порушуючи прав інших мешканців будинку, а тому позивач набула права власності на вказане майно (за набувальною давністю), яке підлягає визнанню судом.
Постановою Львівського апеляційного суду від 30 січня 2020 року рішення Личаківського районного суду міста Львова від 10 червня 2019 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивач володіє нерухомим майном - нежитловим приміщенням підвалу, право власності на яке вона просить визнати за набувальною давністю, на підставі юридичного титулу, а саме розпорядження Личаківської районної адміністрації Львівської області від 26 серпня 1997 року № 866. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності.
У касаційній скарзі  ОСОБА_1 просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції і залишити в силі рішення першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Також до касаційної скарги додано клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення з посиланням на те, що строк пропущено з поважних причин.
Заявник вказує, що 27 лютого 2020 року вперше подано касаційну скаргу на постанову Львівського апеляційного суду від 30 січня 2020 року. Ухвалою Верховного Суду від 14 вересня 2020 року цю касаційну скаргу повернуто заявнику у зв`язку із тим, що вона не оплачена судовим збором. 
У жовтні 2020 року вдруге подано касаційну скаргу на постанову Львівського апеляційного суду від 30 січня 2020 року. Ухвалою Верховного Суду від 22 лютого 2021 року цю касаційну скаргу повернуто заявнику у зв`язку із тим, що заявник не виклала вмотивованого обґрунтування необхідності відступлення від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду. Дану ухвалу отримано заявником поштою 09 березня 
2021 року. Обставини, що стали підставою для повернення касаційної скарги заявника усунуто. 
Відповідно до частин другої, третьої статті 390 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.
Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.
Зважаючи на те, що строк на касаційне оскарження пропущено з поважних причин, наявні підстави для його поновлення. 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження 
в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Суди встановили, що ОСОБА_1 разом із донькою ОСОБА_2 , 
є співвласником квартири АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності на квартиру (будинок) від 31 грудня 1993 року.
18 грудня 1986 року між ОСОБА_1 та Фондом комунального майна міста Львова укладено договір оренди нежитлових приміщень на АДРЕСА_2 ; індекс «6-1», «6-2», «6-3» під художню майстерню на строк до 18 грудня 1993 року, який в подальшому продовжувався на невизначений строк відповідно до договору оренди нежитлових приміщень від 07 вересня 1993 року № 2151.
25 квітня 1997 року Фонд державного майна України листом запропонувало ОСОБА_1 приватизувати орендовані нею нежитлові приміщення шляхом викупу, однак, як пояснила представник позивача, у зв`язку із скрутним матеріальним становищем ОСОБА_1 приміщення не змогла викупити і продовжила ними користуватися, як орендар.
24 листопада 1997 року Управління комунального майна міста Львова повідомлено ОСОБА_1 про анулювання за згодою сторін договірних відносин, що виникли на підставі договору оренди від 07 вересня 1993 року № № 2151.
Розпорядженням Личаківської районної адміністрації Львівської області 
від 26 серпня 1997 року надано ОСОБА_1 у користування на підставі її заяви нежитлове приміщення під літ. «6-І» в будинку АДРЕСА_3 (ЖЕК-501), площею 20 кв. м, під господарські потреби сім`ї ОСОБА_1 , яка зареєстрована та проживає у квартирі 
АДРЕСА_1 .
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною першою статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до статей 316, 317 Цивільного кодексу України 
(далі - ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Частинами першою, четвертою статті 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; 
володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.
Умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. За змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давност.
Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду 
від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження 
№ 12-291гс18), у постановах Верховного Суду від 01 серпня 
2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18), 
від 27 червня 2019 року у справі № 175/2338/16-ц (провадження 
№ 61-2017св18), а також в ухвалах Верховного Суду від 07 грудня 2020 року у справі № 274/120/18 (провадження № 61-17983ск20), від 01 лютого 
2021 року у справі № 463/578/19 (провадження № 61-1026ск21).
Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що позивач володіє нерухомим майном - нежитловим приміщенням підвалу, право власності на яке вона просить визнати за набувальною давністю, на підставі юридичного титулу, а саме - розпорядження Личаківської районної адміністрації Львівської області від 26 серпня 1997 року № 866, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову 
у задоволенні позову.
Апеляційний суд правильно застосував положення статті 334 ЦК України та практику Верховного Суду у подібних правовідносинах. Доводи касаційної скарги, які значною мірою стосуються необхідності переоцінки доказів, не спростовують висновків суду. 
Згідно з частиною першою статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
Пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України визначено, що суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
Із змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд уже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною.
Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Керуючись статтею 390, пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення задовольнити.
Поновити  ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Львівського апеляційного суду від 30 січня 2020 року.
У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради, треті особи: Львівське комунальне підприємство «Господар», ОСОБА_2 , про визнання права власності за набувальною давністю, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 30 січня 2020 року відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                І. М. Фаловська
С. О. Карпенко
С. Ю. Мартєв