ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа №640/26145/19                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Добрянська Я.І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2021 року                                                                      м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого - судді                                                                      Ключковича В.Ю.,
суддів                                                                                          Беспалова О.О.,
                                                                                                    Грибан І.О.
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 грудня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

В грудні 2019 року до Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві у якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо не проведення перерахунку та невиплати позивачу пенсії з 01.01.2016 року у розмірі 85% грошового забезпечення, визначеного у довідці Департаменту персоналу, організації освітньої та наукової діяльності МВС України про розмір грошового забезпечення, що враховується для перерахунку пенсій для осіб начальницького і рядового складу  органів внутрішніх справ (міліції) від 21.03.2018 №22/6-5402, яке складає 23 515,78 грн. без обмежень її максимального розміру в розмірі у строки і в порядку, передбаченому чинним законодавством;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві провести перерахунок та виплату пенсії з 01.01.2016 року позивачу, як пенсіонеру органів внутрішніх справ згідно із ЗУ «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення гарантій соціального захисту колишніх працівників органів внутрішніх справ України та членів їх  сімей», ст.ст. 51,63 Закону України від 09.04.1992 №2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», Постановою Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 №988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» його пенсії у розмірі 85% грошового забезпечення визначеного у Департаменту персоналу, організації освітньої та наукової діяльності МВС України про розмір грошового забезпечення, що враховується для перерахунку пенсій для осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ (міліції) від 21.03.2018 №22/6-5402, яке складає 23 515,78 грн. та виплачувати її з урахуванням перерахунку починаючи з 01.01.2016 року у новому розмірі на постійній основі з урахуванням раніше проведених виплат.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 грудня 2020 року задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 частково: визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо не проведення перерахунку та невиплати ОСОБА_1 пенсії з 21.03.2018 року у розмірі 85% грошового забезпечення; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з 21 березня 2018 p., виходячи з розміру 85,0 відсотків від грошового забезпечення для обчислення пенсії, на підставі довідки Міністерства внутрішніх справ України від 21 березня 2018 року №22/6 - 5402; в задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням в частині відмови в задоволенні позовних вимог, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, в якій просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 грудня 2020 року в частині незадоволення позовних вимог та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В апеляційній скарзі позивач наголошує, що п. 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від №1166-VII передбачено, що обмеження пенсії максимальним розміром, встановленим цим Законом, не поширюється на пенсіонерів, яким пенсія призначена до набрання чинності цим Законом.
Позивач вважає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, визнавши такі вимоги передчасними, оскільки з відповіді ГУ ПФУ в м. Києві вбачається, що відповідач вважає правомірним обмеження пенсії позивача розміром 10 прожиткових мінімумів та не вважає за можливе виплачувати пенсію ОСОБА_1 в повному обсязі.
Також, позивач звертає увагу, що суд першої інстанції відмовив в задоволенні вимог позивача за період з січня 2016 по 21.03.2018, втім в мотивувальній частині рішення не зазначив жодної аргументації з цього приводу.
Крім того, позивач просить розглядати справу за участі позивача та його представника.
У відповідності до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Щодо клопотання представника позивача про розгляд справи за його участі, колегія суддів зазначає таке.
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 05.04.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.12.2020 та призначено справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження з 26.05.2021.
За приписами п. 7 ч. 1 ст. 306 КАС України суддя-доповідач в порядку підготовки справи до апеляційного розгляду: вирішує питання про можливість письмового провадження за наявними у справі матеріалами у суді апеляційної інстанції.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.
Згідно з ч. 2 ст. 311 КАС України якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.
У той же час, у заявленому клопотанні не наведено жодних доводів, які б свідчили про те, що характер спірних правовідносин та предмет доказування вимагають проведення судового засідання або посилань на обставини, які можливо встановити лише у такий спосіб.
Дослідивши клопотання представника позивача, зазначене в апеляційній скарзі, матеріали справи, предмет та підстави позову, склад учасників справи, беручи до уваги приписи КАС України, колегія суддів дійшла висновку, що дана справа підлягає розгляду в суді апеляційної інстанції в порядку письмового провадження, а характер спірних правовідносин та предмет доказування не вимагають проведення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін, а тому у задоволенні зазначеного клопотання необхідно відмовити.
Відзив на апеляційну скаргу до Шостого апеляційного адміністративного суду не надходив.
Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачу з 19.12.2005 року призначена пенсія за вислугу років відповідно до Закону України від 09.04.1992 №2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі - Закон №2262-ХІІ), як працівнику органів внутрішніх справ. Основний розмір пенсії - 85% суми грошового забезпечення.
Згідно із перерахунком пенсії позивача після його звільнення, станом на 23.05.2006 року, йому було встановлено пенсію в розмірі 85% розміру грошового забезпечення.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10.04.2018 у справі №761/42052/17, яке набрало законної сили 08.05.2018 року, визнано протиправним бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, щодо непроведення перерахунку пенсії позивача у строки та в порядку, передбаченому чинним законодавством України та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити перерахунок з 01.01.2016 року його пенсії та грошового забезпечення зі збереженням усіх існуючих персональних надбавок, встановлених при звільненні позивача та виплачувати пенсію у новому розмірі з врахуванням перерахунку починаючи з 01.01.2016 року.
З 01.01.2018 пенсія позивача перерахована відповідачем відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 №103 «Про перерахунок пенсії особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» та постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» на підставі довідки, виданої Департаментом персоналу, організації освітньої та наукової діяльності МВС України від 21.03.2018 №22/6-5402 про розмір грошового забезпечення, що враховується для перерахунку пенсій у порядку, визначеному рішенням Кабінету Міністрів України. До сум грошового забезпечення увійшли: посадовий оклад, оклад за спеціальне звання, процентна надбавка за стаж служби - 50%, надбавка за службу в умовах режимних обмежень - 15%, премія - 104,13%, з урахуванням основного розміру пенсії у 70% грошового забезпечення. Підсумок пенсії з надбавками склав - 23 515,78 грн., з урахуванням максимального розміру - 13 730,00 грн.
За результатами перерахунку з 01.01.2018 року, з урахуванням максимального розміру пенсії позивача вона становила 13 730,00 грн.
14.06.2019 року позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив здійснити виплату його перерахованої, на підставі довідки від 21.03.2018 №22/6-5402, пенсії з 01.01.2016 року (з урахуванням виплачених сум) без обмеження її максимальним розміром та на постійній основі у розмірі 85% грошового забезпечення.
Листом від 12.07.2019 №152907/02/К-8825 ГУ ПФУ у м. Києві повідомило позивача про те, що відповідно до ст. 2 Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011 №3668-VI (в редакції Закону України від 24.12.2015 №911-VIIІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Тимчасово, у період з 01.01.2016 року по 31.12.2016 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10 740,00 грн.
В тому ж листі відповідач повідомляв позивача, що Законом України №2246-VIII «Про Державний бюджет України на 2018 рік» установлено у 2018 році прожитковий мінімум на одну особу для осіб, які втратили працездатність: з 01.01.2018 року - 1 373 грн., з 01.07.- 1 435 грн., з 01.12.- 1 497 грн. Відповідно максимальний розмір пенсії позивача становив: з 01.01.2018 року - 13 730,00 грн., з 01.07.2018 року - 14 350,00 грн., з 01.12.2018 року - 14 970,00 грн., з 01.07.2019 року - 15 640,00 грн., з 01.12.2019 року -16 380,00 грн.
Позивач вважаючи таку бездіяльність протиправною, звернувся до суду за захистом порушених прав.
Даючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами з чинними нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів апеляційного суду виходить з такого.
Щодо вимог позивача виплати пенсії без обмеження граничного розміру пенсії, колегія суддів зазначає наступне.
Статтею 46 Конституції визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до ч. 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спеціальний Закон, який визначає умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію є Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 №2262-XII (далі - Закон №2262-XII).
Законом України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 28.12.2007 №107-VI внесено зміни до Закону №2262-XII, а саме доповнено ст. 43 новою частиною сьомою, згідно якої максимальний розмір пенсій, призначених відповідно до цього Закону (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткових пенсій, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсій, встановлених законодавством) не може перевищувати дванадцять мінімальних розмірів пенсії за віком, встановленої абзацом першим ч. 3 ст. 27 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV.
Згідно Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011 №3668-VI (далі - Закон №3668-VI), внесено зміни до Закону №2262-XII, на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 №911-VIII (далі - Закон №911-VIII), а саме ч. 7 ст. 43, яку викладено в наступній редакції «Максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність» та доповнено реченням такого змісту «Тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10 740 гривень».
Рішенням Конституційного Суду України №7-рп/2016 від 20.12.2016 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» зі змінами, а саме: ч. 7 ст. 43, згідно з якою максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність; тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10 740,00 грн.
Відповідно до п. 2 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України №7-рп/2016 від 20.12.2016 положення ч. 7 статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», які визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.
Згідно ч. 2 ст. 152 Конституції України, закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за рішеннями Конституційного Суду України неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність (абз 6 п. 4 Рішення Конституційного Суду України у Справі №1-31/2000 про порядок виконання рішень Конституційного Суду України).
Як зазначив Конституційний Суд України у рішенні від 14.12.2000 (вказана вище Справа №1-31/2000 про порядок виконання рішень Конституційного Суду України), рішення Конституційного Суду України мають пряму дію і для набрання чинності не потребують підтверджень з боку будь-яких органів державної влади.
Отже, правовим наслідком прийняття Конституційним Судом України Рішення від 20.12.2016 у справі №7-рп/2016, є втрата чинності із 20.12.2016 норм ч. 7 ст. 43 Закону №2262-XII. Це, у свою чергу, виключає можливість законодавчого органу України вносити зміни у норму яка визнана неконституційною, оскільки після визнання неконституційною ч. 7 ст. 43 Закону №2262-XII, така норма вважається «відсутньою» у тексті Закону.
Згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 №1774-VIII (далі - Закон №1774-VIII), передбачено, що відповідно до Прикінцевих положень цього Закону, він набрав чинності з 01.01.2017, у ч. 7 ст. 43 Закону №2262-XII слова і цифри «у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року» замінено словами і цифрами «по 31 грудня 2017 року».
Як вбачається з відмови відповідача, а саме листа від 12.07.2019 року №152907/02/к-8825, останній при проведенні перерахунку пенсії позивача, послався на те, що на позивача поширюється дія ст. 43 Закону №2262-XII в редакції чинній на момент перерахунку пенсії позивача.
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що ч. 7 ст. 43 Закону №2262-XII, якою було передбачено обмеження пенсії максимальним розміром, втратила чинність з часу проголошення рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 №7-рп/2016.
Буквальне розуміння змін, внесених Законом України від 06.12.2016 №1774-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 №7-рп/2016, дозволяє стверджувати, що у Законі № 2262-XII була відсутньою норма ч. 7 ст. 43, а внесені до неї зміни, що полягають у зміні слів і цифр, є нереалізованими.
Тобто, вказане означає, що починаючи із 2017 року ст. 43 Закону №2262-XII не містила норм про обмеження максимального розміру пенсії десятьма прожитковими мінімумами. Отже, внесені Законом України від 06.12.2016 №1774 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» до ч. 7 зазначеної статті, яка визнана неконституційною і втратила чинність, зміни (щодо періоду, протягом якого діють обмеження пенсії - «у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року» замінено словами і цифрами «по 31 грудня 2017 року»), самі по собі не створюють підстав для такого обмеження.
Такий висновок узгоджується з позицією, викладеною в постановах Верховного Суду від 16.10.2018 у справі №522/16882/17, від 31.01.2019 у справі №638/6363/17 та від 12.03.2019 у справі №522/3049/17.
Таким чином, твердження відповідача про існування законних підстав для обмеження пенсії ОСОБА_1 є безпідставними та не узгоджуються із нормативним регулюванням спірних правовідносин.
Поряд з цим, суд звертає увагу й на те, що принцип обов`язковості рішень Конституційного Суду України, та їх властивість «негативної нормотворчості» проявляється у недопустимості запровадження правового регулювання з тими самими недоліками.
Зокрема, Конституційний Суд України в п. 7 Рішення від 08.06.2016 №4-рп/2016 висловлював правову позицію, якою зауважив, що закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані неконституційними, не можуть бути прийняті в аналогічній редакції, оскільки рішення Конституційного Суду України є «обов`язковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені». Повторне запровадження правового регулювання, яке Конституційний Суд України визнав неконституційним, дає підстави стверджувати про порушення конституційних приписів, згідно з якими закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.
Наведені висновки теж спростовують твердження відповідача про те, що ст. 43 Закону №2262-XII на момент перерахунку пенсії носила імперативний характер та в установленому законодавством порядку неконституційною не визнавалася.
Також Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою в Конституції України виокремлюються певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави; до них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі, у тому числі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, органах, що забезпечують суверенітет і територіальну цілісність, її економічну та інформаційну безпеку (рішення від 20.02.2002 №5-рп/2002, від 17.03.2004 №7-рп/2004).
Конституційний Суд України зазначав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена, зокрема, тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей (абз. 2 п. 3 мотивувальної частини Рішення від 20.03.2002 року №5-рп/2002, абз. 4 п. 3 мотивувальної частини Рішення від 17.03.2004 №7-рп/2004).
Конституційний Суд України стверджує, що обмеження максимального розміру пенсії та призупинення виплати призначеної пенсії особам, яким право на пенсійне забезпечення встановлене Законом №2262-XII, порушує суть конституційних гарантій щодо безумовного забезпечення соціального захисту осіб, передбачених ч. 5 ст. 17 Конституції України, які зобов`язані захищати суверенітет, територіальну цілісність і недоторканність України.
Отже, беручи до уваги викладене, колегія суддів приходить до висновку, що обмеження розміру пенсії позивача до десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність, не ґрунтуються на положеннях Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 №1774-VIII, оскільки аналогічні за суттю та змістом обмеження, передбачені ч. 7 ст. 43 Закону №2262-XII, визнанні неконституційними рішенням Конституційного Суду України від 20.12.2016 №7-рп/2016.
Таким чином, зважаючи на приписи ч. 2 ст. 2 КАС України колегія суддів вважає, що відповідач діяв поза межами повноважень та у спосіб, що визначених Конституцією та законами України, без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), необґрунтовано, упереджено, недобросовісно, не розсудливо, без дотримання принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації.
Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимога щодо виплати пенсії позивача без обмеження її граничного розміру є передчасною, оскільки пенсія ОСОБА_1 , згідно наявних в матеріалах справи перерахунків, на даний час є обмеженою граничним розміром, лист відповідача від 12.07.2019 року №152907/02/к-8825 також дає чітке розуміння щодо дій які пенсійний орган вважає за доцільне вчинити при проведенні перерахунку, а саме: зменшення проценту грошового забезпечення, який буде взятий до обрахунку та зменшення максимального розміру такої пенсії. 
Приймаючи до уваги викладене вище, виходячи з вимог, заявлених позивачем у даній справі, колегія суддів приходить до висновку, що позовна вимога ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо обмеження максимального розміру його пенсії та зобов`язання відповідача перерахувати та виплачувати ОСОБА_1 пенсію без обмежень десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність, з урахуванням проведених раніше виплат підлягає частковому задоволенню.
Щодо доводів ОСОБА_1 про необхідність задоволення його позовних вимог з 01.01.2016, колегія суддів зазначає наступне.
Судом апеляційної інстанції з матеріалів справи встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10.04.2018 у справі №761/42052/17 адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо непроведення перерахунку пенсії ОСОБА_1 у строки і в порядку, передбачені чинним законодавством України; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві здійснити перерахунок з 01.01.2016 р. ОСОБА_1 його пенсії та грошового забезпечення зі збереженням усіх існуючих персональних надбавок, встановлених при звільненні ОСОБА_1 , та виплачувати пенсію у новому розмірі з врахуванням перерахунку починаючи з 01.01.2016 року; у решті позову відмовлено.
23.08.2018 вказане рішення набрало законної сили за наслідком ухвалення постанови Київського апеляційного адміністративного суду.
Як вбачається із зазначеного рішення, позивач під час розгляду справи №761/42052/17 просив:
«У позовних вимогах позивач просить визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (код за ЄДР 22869069; вул. Бульварно-Кудрявська, буд. 16, м. Київ, 04053) щодо непроведення перерахунку пенсії ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ) з врахуванням розміру грошового забезпечення 20 194,56 грн., визначеного в довідці уповноваженого органу - Міністерства внутрішніх справ України від 23.05.2017 р. № 22/6-5402, у строки і в порядку, передбачені чинним законодавством України.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві (код за ЄДР 22869069; вул. Бульварно-Кудрявська, буд. 16, м. Київ, 04053) здійснити перерахунок з 01.01.2016 р. ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ) його пенсії у розмірі 85% грошового забезпечення, визначеного у довідці Міністерства внутрішніх справ України від 23.05.2017 р. № 22/6-5402, що становить 20 194,56 грн., зі збереженням усіх існуючих персональних надбавок, встановлених при звільненні ОСОБА_1 , які не зазначені у довідці Міністерства внутрішніх справ України від 23.05.2017 р. № 22/6-5402, та виплачувати пенсію у новому розмірі з врахуванням перерахунку починаючи з 01.01.2016 року.»
Відповідно до п. 4 ч. 4 ст.. 238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що вимога позивача про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не проведення перерахунку та невиплату позивачу пенсії з 01.01.2016 року у розмірі 85% грошового забезпечення та зобов`язання відповідача провести перерахунок та виплату пенсії з 01.01.2016 року позивачу, як пенсіонеру органів внутрішніх справ у розмірі 85% грошового забезпечення вже вирішені Шевченківським районним судом міста Києва під час розгляду справи №761/42052/17, а відтак провадження у вказаній частині позовних вимог підлягає закриттю на підставі приписів п. 4 ч. 1 ст. 238 КАС України.
В інші частині рішення суду першої інстанції не оскаржується сторонами у справі, отже не підлягає дослідженню колегією суддів, відтак рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 грудня 2020 року в частині задоволених позовних вимог підлягає залишенню без змін та зміні в частині здійснення перерахунку та виплати без обмеження її розміру.
Згідно ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.
Враховуючи викладене, колегія суддів прийшла до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні постанови про ухваленні оскаржуваного рішення допущено порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до невірного вирішення справи в частині відмови в задоволенні позовних вимог.
Відтак, доводи апеляційної скарги частково знайшли своє підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Відповідно до ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, призвели до помилкового вирішення справи, а відтак, пункт 3 резолютивної частині оскаржуваного рішення слід змінити, крім того закрити провадження у справі щодо частини позовних вимог, в іншій частині рішення суду першої інстанції - залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 грудня 2020 року в частині змінити та викласти пункт 3 резолютивної частини рішення в наступній редакції:
«Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з 21 березня 2018 pоку, виходячи з розміру 85% від грошового забезпечення для обчислення пенсії, на підставі довідки Міністерства внутрішніх справ України від 21 березня 2018 року №22/6 - 5402 без обмеження граничного розміру з врахуванням раніше проведених виплат».
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 грудня 2020 року в частині, якою в задоволенні інших позовних вимог (п. 4 резолютивної частини) - скасувати, а провадження у справі №640/26145/19 закрити, щодо позовних вимог:
- визнання протиправною бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо непроведення перерахунку та невиплати ОСОБА_1 з 01.01.2016 пенсії у розмірі 85% грошового забезпечення, визначеного у довідці Департаменту персоналу, організації освітньої та наукової діяльності Міністерства внутрішніх справ України про розмір грошового забезпечення, що враховується для перерахунку пенсій для осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ (міліції) від 21.03.2018 №22/6- 5402, яке складає 23 515,78 грн., без обмеження розміру пенсії максимальним розміром у строки і в порядку, передбачені чинним законодавством України;
- зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити перерахунок та виплату з 01.01.2016 ОСОБА_1 , як пенсіонеру органів внутрішніх справ згідно із Законом України від 23.12.2015 №900-VІІІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення гарантій соціального захисту колишніх працівників органів внутрішніх справ України та членів їх сімей», статтями 51, 63 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», постановою Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 року №988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» його пенсії у розмірі 85% грошового забезпечення, визначеного у довідці Департаменту персоналу, організації освітньої та наукової діяльності Міністерства внутрішніх справ України про розмір грошового забезпечення, що враховується для перерахунку пенсій для осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ (міліції) від 21.03.2018 №22/6- 5402, яке складає 23 515,78 грн., та виплати пенсії у новому розмірі на постійній основі з врахуванням перерахунку починаючи з 01.01.2016 без її обмеження максимальним розміром та з врахуванням раніше проведених пенсійних виплат.»
В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 грудня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя                                                                      В.Ю. Ключкович

Судді                                                                                          О.О. Беспалов

                                                                                                    І.О. Грибан