УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №296/3897/20 Головуючий у 1-й інст. Шалота К.В. 
Категорія 39 Доповідач Галацевич О. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого – судді Галацевич О.М.,                
суддів:                                                              Борисюка Р.М., Григорусь Н.Й., 
з участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.                
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі справу №296/3897/20 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,
за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті»,
на рішення Корольовського районного суду м. Житомира, ухвалене 25 лютого 2021 року суддею Шалотою К.В. у м. Житомирі, 

в с т а н о в и в :

12 травня 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» (далі – Товариство, ТОВ «Порше Мобіліті») звернулося до суду із позовом у якому, посилаючись на невиконання позичальником ОСОБА_1 зобов`язань за  кредитним договором № 50010356 від 27 серпня 2013 року,  просило стягнути солідарно з нього, як з основного боржника, та з поручителя ОСОБА_2 513294,23грн, з яких: 
заборгованість по виставленим рахункам за період з квітня 2015 року по лютий 2020 року (до вимоги) з платежів у повернення кредиту та сплати процентів у розмірі 344620,79 грн, 
3% річних за час прострочення оплати рахунків на сплату платежів у повернення кредиту та сплати процентів у розмірі 80435,75 грн, 
втрати від інфляції за час прострочення оплати рахунків на сплату платежів у повернення кредиту та сплати процентів у розмірі 28100,24 грн,
заборгованості за тілом кредиту (невиплачена сума кредиту) у розмірі 31445,41грн,
штраф у розмірі 20 % від суми кредиту, згідно п.8.2. загальних умов кредитування, в розмірі 19769,15 грн,
штрафні санкції відповідно до п. 8.3. загальних умов, у розмірі 8490,89 грн,
компенсація понесених витрат (п. 8.5. Договору) в розмірі 432 грн та судові витрати.
Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 25 лютого 2021 року у задоволенні позову Товариства відмовлено.
В апеляційній скарзі представник Товариства, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове – про задоволення позову та вирішити питання розподілу судових витрат.
На його думку, суд першої інстанції не врахував доводів, викладених у позовній заяві, а також помилково застосував наслідки пропуску строку позовної давності за заявами відповідачів, оскільки у 2015 році ТОВ «Порше Мобіліті» не реалізовувало свого права на дострокове повернення кредиту, а посилання Відповідачів на лист нібито від Товариства без підпису та печатки останнього не може свідчити про волевиявлення Товариства на дострокове повернення кредиту. 
Зокрема, зазначив, що у зв`язку з порушенням позичальником термінів сплати чергових платежів та повернення кредиту, ТОВ «Порше Мобіліті» було вимушене звернутися до спеціалізованих компаній для відшкодування сум, невиплачених відповідачами відповідно до умов Кредитного договору, у зв`язку з чим, Товариством понесено витрати на оплату вищевказаних послуг в розмірі 432грн. Проведення медіаційної та переговорної роботи спеціалізованими організаціями з боржниками включало в себе надсилання нагадувань про плату поточного боргу. Деякі спеціалізовані організації, в якості превентивних заходів, надсилали боржникам листи з вимогами про сплату боргу, до яких долучали зразки вимог ТОВ «Порше Мобіліті» (без підписів та печаток) про дострокове повернення кредиту. Надана відповідачами вимога від 2015 року не підписана і не містить печатки Товариства, а тому не може свідчити про волевиявлення кредитора на дострокове повернення суми кредиту та не є зміною строку виконання зобов`язання за кредитним договором №50010356 від 27 серпня 2013 року.
Зауважив, що станом на час подання апеляційної скарги повний текст оскаржуваного рішення не виготовлений та станом на 30 березня 2021 року у Єдиному державному реєстрі судових рішень судове рішення відсутнє.
У відзивах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили залишити без задоволення апеляційну скаргу Товариства, посилаючись на безпідставність її доводів та законність і обґрунтованість судового рішення.
В судовому засіданні представник Товариства – Здоренко В.Є. апеляційну скаргу підтримав з наведених у ній підстав.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 27.08.2013 між ОСОБА_1 та Товариством, за участю поручителя ОСОБА_2 , укладено кредитний договір №50010356, згідно з умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 98845,75 грн, що еквівалентно 12147,69 дол. США та додатковий кредит у розмірі 30235,45 грн, що еквівалентно 3715,80 дол. США на термін у 60 місяців зі сплатою відсотків у розмірі 9,90 % на місяць на суму залишку заборгованості (т.1 а.с. 18).
Цього ж числа додатковою угодою до кредитного договору №50010356 строк кредиту пролонговано до 84 місяців (т.1 а.с. 26).
03.09.2013 у забезпечення зобов`язань ОСОБА_1 щодо повернення коштів сторонами укладено договір застави транспортного засобу №50010356, предметом якої є автомобіль марки Volkswagen Polo, номерний знак НОМЕР_1 , який належить позичальнику (т.1 а.с.30-32).
У квітні 2015 року позичальник припинив сплату за кредитним договором.
05.05.2015 Товариство направило на адресу відповідачів вимоги (повідомлення) щодо дострокового повернення кредиту та сплати заборгованості за кредитним договором, на яку 19.05.2015 ОСОБА_1 направив заперечення (т. 2 а.с. 15, 23, 24-26).
У подальшому 11.02.2020 ТОВ «Порше Мобіліті» направило на адресу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вимоги (повідомлення) щодо дострокового повернення кредиту та сплати заборгованості за кредитним договором (т. 1 а.с.173-179).
Згідно розрахунку Товариства станом на 29.04.2020 за кредитним договором №50010356 від 27.08.2013 утворилася заборгованість у розмірі 513294,23 грн, яка складається із: заборгованості по виставленим рахункам за період з квітня 2015 року по лютий 2020 року (до вимоги) з платежів у повернення кредиту та сплати процентів у розмірі 344620,79 грн, 
3% річних за час прострочення оплати рахунків на сплату платежів у повернення кредиту та сплати процентів у розмірі 80435,75 грн, 
втрат від інфляції за час прострочення оплати рахунків на сплату платежів у повернення кредиту та сплати процентів у розмірі 28100,24 грн,
заборгованості за тілом кредиту (невиплачена сума кредиту) у розмірі 31445,41грн,
штрафу у розмірі 20 % від суми кредиту, згідно п.8.2. загальних умов кредитування, в розмірі 19769,15 грн,
штрафних санкцій відповідно до п. 8.3. загальних умов, у розмірі 8490,89 грн,
компенсації понесених витрат (п. 8.5. Договору) в розмірі 432 грн.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову про стягнення заборгованості за тілом кредиту з ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що позивач, направивши позичальнику (повідомлення) про дострокове повернення кредиту та сплату заборгованості за кредитним договором, змінив строк виконання основного зобов`язання з 27.08.2020 на 15.06.2015, а тому, звернувшись до суду з даним позовом 12.05.2020, позивач пропустив строк позовної давності за вимогою про стягненні заборгованості за тілом кредиту у сумі 31445,41 грн, про застосування спливу якого просили відповідачі.
Такий висновок суду є правильним, відповідає встановленим судом обставинам справи та нормам матеріального права, які регулюють спірні правовідносини. 
Зокрема, згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.
Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків.
Таким чином, пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом змінює строк виконання зобов`язання та зумовлює перебіг позовної давності.
Як встановлено судом першої інстанції, у зв`язку з порушенням боржником виконання зобов`язання за кредитним договором Товариство використало право достроково вимагати з позичальника повернення заборгованості за кредитним договором, надіславши 05.05.2015 вимогу про дострокове повернення всієї суми кредиту й пов`язаних із ним платежів у строк 30 календарних днів з дня її одержання. 
Встановивши такі обставини справи та правильно застосувавши норми матеріального права до спірних правовідносин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що з 15.06.2015 повинен обчислюватись трирічний строк позовної давності, оскільки якщо кредитор змінює на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строк виконання основного зобов`язання, позовна давність обчислюється від цієї дати.
Отже, Товариство мало звернутись з позовом до суду до 15.06.2018, проте звернулося до суду з порушенням трирічного строку позовної давності – 12.05.2020. 
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції помилково застосував наслідки спливу позовної давності за заявами відповідачів, з огляду на те, що у 2015 році ТОВ «Порше Мобіліті» не реалізовувало свого права на дострокове повернення кредиту, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними, враховуючи таке.
Зокрема, до відзиву на позовну заяву відповідачами надано отримані ними досудові вимоги (повідомлення) від 05.05.2015 на ім`я ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на фірмовому бланку Товариства, які містить вихідний №50010356, про дострокове повернення суми кредиту станом на поточну дату із зазначенням складових заборгованості (а.с. 15, 23 т.2). 
До позовної заяви Товариство надало досудову вимогу (повідомлення) від 11.02.2020 на ім`я ОСОБА_1 на фірмовому бланку Товариства, яка містить вихідний №50010356, про дострокове повернення суми кредиту станом на поточну дату із зазначенням складових заборгованості (а.с. 173 т.1). 
Суд першої інстанції надав належну оцінку наданим сторонами доказам та, порівнявши вимоги від 05.05.2015 та від 11.02.2020, обґрунтовано зазначив, що вони є ідентичними за змістом і формою. Вимоги від 05.05.2015 містять дані, якими володіють лише сторони кредитного договору, та направлені від імені позивача відразу після виникнення заборгованості за кредитним договором (припинено сплату позичальником у квітні 2015 року, а вимоги датовані 05.05.2015). Крім того, вимоги від 05.05.2015 та 11.02.2020 містять один і той самий вихідний номер. Тому, суд дійшов правильного висновку, що надані відповідачами копії вимог від 05.05.2015 є належними та допустимими доказами на підтвердження факту зміни ТОВ "Порше Мобіліті" строку виконання основного зобов`язання за кредитним договором від 27.08.2013. 
Окрім того, суд апеляційної інстанції враховує, що Товариство на спростування доводів відповідачів про надсилання їм кредитором вимог від 05.05.2015 не надало суду книги вихідної кореспонденції за 2015 рік або інших доказів, які б спростовували таку обставину.
Також, як вбачається з матеріалів справи, 19.05.2015 ОСОБА_1 надіслав Товариству заперечення на досудову вимогу від 05.05.2015, яку останнє отримало 19.05.2015 (т.2 а.с. 24-26). Проте, будь-яких спростувань, що така досудова вимога не надсилалась, Товариство позичальнику не направляло. 
Посилання у апеляційній скарзі на відсутність у вимогах від 05.05.2015 підпису керівника та використання зразків таких документів Товариства спеціалізованими організаціями в якості превентивних заходів з повернення кредитної заборгованості, не спростовує наявність такої вимоги, яку відповідачі отримали та сприймали, як таку, що змінює строк повернення кредиту. 
Враховуючи доведеність обставин зміни строку виконання основного зобов`язання за кредитом, суд першої інстанції дійшов також правильного висновку про відмову у задоволенні позову в частині стягнення з позичальника процентів за користування кредитом за період з квітня 2015 по 15.06.2015 у зв`язку з пропуском строку позовної давності, а за період з 16.06.2015 по лютий 2020 – за безпідставністю. Такі висновки суду узгоджуються з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), на які послався суд у своєму рішенні.
Окрім того, матеріали справи свідчать, що предметом укладеного між сторонами кредитного договору №50010356 від 27.08.2013 та додаткової угоди є грошові кошти, виражені у гривні (98845,75 грн та 30235,45 грн), з визначенням еквіваленту в іноземній валюті (12147,69 дол. США та 3715,80 дол. США). Сплата кредиту, відповідно до графіка його погашення, мала здійснюватися у гривнях і підлягала розрахунку за відповідним обмінним курсом в доларах США (т.1 а.с. 19зв-20). Тому, суд, правильно, з урахуванням умов договору та постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19), дійшов висновку, що інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції у даному випадку відновлені еквівалентом іноземної валюти. 
Суд першої інстанції дійшов також обґрунтованого висновку про відмову у стягненні з відповідачів 3% річних за час прострочення оплати рахунків на сплату платежів у повернення кредиту та сплати процентів у розмірі 80435,75 грн, штрафу у розмірі 20 % від суми кредиту, згідно п.8.2. загальних умов кредитування в розмірі 19769,15 грн, штрафних санкцій відповідно до п. 8.3. Договору загальних умов, у розмірі 8490,89 грн, враховуючи, що ці платежі нараховані позивачем після дати пред`явлення до позичальника вимоги щодо дострокового повернення кредиту та сплати заборгованості за кредитним договором, в порядку ч. 2 ст. 1050 ЦК України, тобто після 15.06.2015, коли право Товариства нараховувати передбачені договором суми за кредитом припинилося.
Зважаючи на встановлені фактичні обставини справи та висновки, які містяться у постанові Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі №182/6290/13-ц (провадження № 61-18168св19) щодо застосування частини четвертої статті 559 ЦК України, суд обґрунтовано виходив з того, що порука ОСОБА_2 за кредитним договором від 27.08.2013 припинилася, оскільки позивач у травні 2015 року реалізував своє право вимоги на дострокове повернення кредиту відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, однак звернувся до суду з вимогами до поручителя лише 12.05.2020, тобто за межами шестимісячного строку дострокового повернення кредиту.
Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на їх правильність не впливають, а тому підстави для скасування оскаржуваного рішення відсутні.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» залишити без задоволення, а рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 25 лютого 2021 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений 25 червня 2021 року.