ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

08 червня 2021 року                                                        
м.Суми
Справа №577/3079/20 
Номер провадження 22-ц/816/886/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),
суддів -          Собини О. І. ,  Ткачук С. С. 
з участю секретаря судового засідання  - Кияненко Н.М.,
сторони: 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1   
на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 18 березня 2021 року, ухвалене у складі судді Гетьмана В.В. у м. Конотоп, повний текст якого складено 22 березня 2021 року,
                                                В С Т А Н О В И В:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення.
Свої вимоги мотивувала тим, що вона є власником 19/50 частини житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 , які є фактично квартирою № 1 . У її будинку з 09 листопада 2004 року зареєстрований та мешкає ОСОБА_2 , як колишній чоловік, шлюб з яким розірвано 07 червня 2018 року. Відповідач продовжує проживати  у житлі та не бажає виселятися добровільно, чим чинить перешкоди у користуванні належним їй житловим приміщенням. Вона має намір продати спірне житло, однак потенційні покупці відмовляються укладати договір  купівлі-продажу, оскільки в будинку зареєстрований і фактично проживає ОСОБА_2 . 
Посилаючись на зазначені обставини, вважаючи, що її права, як власника, порушені, просила позов задовольнити.
Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 18 березня 2021 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . 
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2000 грн витрат на правничу допомогу.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду викладених у рішенні обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвалюючи рішення, суд безпідставно виходив з того, що уклавши шлюб у лютому 2021 року та проживаючи разом з чоловіком, позивач забезпечена житлом, при тому, що вона не має у власності іншого нерухомого майна, крім спірного, при цьому, виходячи з того, що у відповідача відсутнє інше житло, не беручи до уваги, що у нього у власності є квартира. Зазначає, що спірний будинок має одну кімнату. В наданому відповідачем технічному паспорті вказано про наявність двох житлових кімнат, але фактично друга кімната на мансардному поверсі і не пристосована для проживання. Вказує, що суд застосував до спірних правовідносин постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року, справа № 447/455/17, але ухвалив протилежне рішення.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 з доводами апеляційної скарги не погодився, просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 та її представника- адвоката Бондаренка В.М., які підтримали доводи апеляційної скарги, відповідача ОСОБА_2 та його представника  - адвоката Кондратенко М.І., які проти скарги заперечували, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 на підставі договору купівлі - продажу від 22 лютого 2000 року на праві власності належить 19/50 частин будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 (а.с. 6-7, 10, 12-15, 154-156), в якому з 09 січня 2004 року зареєстрований її колишній чоловік ОСОБА_2 (а.с. 8,11), шлюб з яким розірвано 07 травня 2018 року (а.с. 9). ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 12 травня 1999 року на праві власності належить 1/4 частина квартири АДРЕСА_3 , в якій він не зареєстрований, натомість зареєстровані 6 осіб (а.с. 144-148).
Встановивши, що спірна частина житлового будинку має дві житлові кімнати площею 15,4 та 14,5 кв.м, в якій колишній чоловік позивача ОСОБА_2 зареєстрований і проживає тривалий час (понад 16 років), сплачує витрати на її утримання, ремонт майна та інші обов`язкові платежі, тобто має тривалий зв`язок із спірним житлом, а також, що  останньому належить 1/4 частина однокімнатної квартири загальною площею 31,9 кв.м, в якій зареєстровані і проживають 6 осіб, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .
Суд обґрунтовував свої висновки тим, що у цій справі інтереси відповідача, як колишнього члена сім`ї на користування цим житлом, не маючи іншого для проживання, перевищують інтереси власника майна, яка, крім спірного, має інше житло для проживання.
Проте, погодитись з такими висновками суду першої інстанції не можна, оскільки суд дійшов їх з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими та невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
Відповідно до роз`яснень пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (ч.1 ст.213 ЦПК).
ОСОБА_1 звернулася до суду за захистом своїх прав власника, обгрунтовуючи їх порушення фактом проживання та реєстрації відповідача у спірному будинку, власником якого вона є, і яким вона бажає розпорядитися.
Спір з приводу користування житловим приміщенням виник між колишнім подружжям, одному з яких - ОСОБА_1 житловий будинок належить на праві приватної спільної часткової власності, а інший з подружжя - ОСОБА_2 вселився до цього будинку як член сім`ї власника і продовжує користуватися ним і після розірвання шлюбу з ОСОБА_1 та припинення сімейних відносин, що унеможливлює розпорядження житлом його власницею - ОСОБА_1 . 
Проте, вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що спір виник між власником житлового будинку, яка не є його користувачем, та користувачем будинку з приводу користування  житлом після припинення шлюбу з власником будинку.
Такі висновки суду не відповідають матеріалам справи та є необґрунтованими, оскільки ОСОБА_1 , як власник 19/50 частин житлового будинку АДРЕСА_1 зареєстрована у зазначеному житлі (а.с. 7) і незважаючи на те, що в даний час фактично проживає в іншому місці, не втратила право користування спірним житлом, тому висновки суду першої інстанції про те, що вона не є користувачем спірного житлового будинку є безпідставними.
Аналізуючи положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) та протоколи до неї, рішення Європейського суду з прав людини, як джерело права, практику Великої Палати Верховного Суду, суд першої інстанції правильно виходив з того, що  виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. 
Разом із тим суд звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивачки, як власниці житлового будинку, захищені і ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
У даному випадку спір виник між власником житлового будинку та користувачем цього будинку з приводу користування вказаним житлом після припинення шлюбу з власником будинку.
Отже, необхідно вирішити питання про співвідношення і застосування статей 391, 395, 405, 406 ЦК України та статей 64, 150 та 156 ЖК УРСР.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР.
Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 цього Кодексу.
У ст. 162 ЖК УРСР вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.
Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.
Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.
Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.
У ст. 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.
При цьому, судом враховано, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України.
Відповідно до ч.1 ст. 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.
Можна зробити висновок, що законодавець при прийнятті ЦК України у вказаній статті не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України.
Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. 
Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. У ч.1 ст. 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
У ч.1 ст. 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.
Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).
Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.
Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.
Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.
При порівнянні норм ЖК УРСР та ЦК України можна зробити такі висновки:
У частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права.
Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника.
Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу.
Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника.
Відповідно до статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону.
Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи.
Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин.
Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.
Разом із тим, відповідно до частин першої та другої ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.
Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.
Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.
У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.
Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від  04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18).
Тому усунення в судовому порядку відповідних перешкод у реалізації права власника відбувається за допомогою негаторного, а не віндикаційного позову.
У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі  № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц  (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить 19/50 частин будинку АДРЕСА_1 (а.с. 6-7, 10, 12-15, 154-156), в якому з 09 січня 2004 року зареєстрований її колишній чоловік ОСОБА_2 (а.с. 8,11), шлюб з яким розірвано 07 травня 2018 року (а.с. 9). ОСОБА_1 у лютому 2021 року вийшла заміж, проживає разом з чоловіком та має намір продати свою власність. 
У позовній заяві позивач зазначала, що проживання відповідача у її будинку та його реєстрація не дозволяє їй розпорядитися власним майном і продати його. Суд першої інстанції вважав необгрунтованими такі доводи позивача з огляду на те, що позивачем не надано суду доказів того, що вона уклала з покупцем попередній договір купівлі-продажу будинку, згідно з ст. 635 ЦК України, чи отримала завдаток. За даних підстав суд не взяв до уваги показання свідка ОСОБА_3 з цього приводу. 
Проте, з такими висновками суду колегія суддів погодитися не може, оскільки позивач на підтвердження своїх доводів посилалась саме на пояснення свідка, як потенційного покупця, який підтвердив її доводи. Суд безпідставно вважав, що лише докази укладення попереднього договору купівлі-продажу будинку чи докази отримання завдатку є належними і могли б підтвердити неможливість позивача розпорядитися власним майном і продати його.
Висновки суду з приводу того, що крім спірного будинку, ОСОБА_1 має постійне місце проживання у іншому житлі, яке належить її чоловіку, не ґрунтуються на доказах та не підтверджуються матеріалами справи. У своїх поясненнях позивач зазначала, що проживає у нового чоловіка, проте, це не свідчить, що вона має право користування його житлом. Суд зробив свої висновки не встановивши, кому належить житло, в якому на даний час фактично проживає позивач  і на якій підставі вона туди вселилась. Крім того, як зазначалося раніше, ОСОБА_1 зареєстрована у своєму будинку за адресою: АДРЕСА_1 , отже такі висновки суду  ґрунтуються на припущеннях.
В свою чергу, ОСОБА_2 має у власності 1/4 частину квартири АДРЕСА_3 . Встановивши цю обставину, суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про неможливість відповідача фактично проживати у своїй квартирі. При цьому, судом досліджено лише довідку про реєстрацію у квартирі відповідача 6 осіб та враховано площу квартири. Однак, в матеріалах справи відсутні докази, що всі 6 осіб, які зареєстровані в його квартирі, фактично проживають в ній, кількість фактично проживаючих осіб в цьому житлі судом не встановлена. Беручи до уваги норму жилої площі в розмірі 13,65 кв.м на одну особу та враховуючи кількість прописаних в ній осіб, суд вважав, що відповідач не може проживати у своїй власній квартирі. При цьому, суд не взяв до уваги, що при оформленні права власності на житло (а.с. 148), частка відповідача була меншою, ніж норма жилої площі на одну особу і незалежно від кількості прописаних у квартирі осіб, розмір його частки (житлової площі) не змінився.
Доказів порушення права власності ОСОБА_2 та неможливості користуватися ним своїм власним житлом, яке знаходиться в цьому самому місті, матеріали справи не містять.
Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Способи захисту цивільних прав і інтересів визначені у статті 16 ЦК України, і такий перелік не є вичерпним.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Також перераховані конкретні способи захисту цивільних прав та інтересів.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини перша, третя статті 12 ЦПК України).
Через недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, суд дійшов помилкового висновку про те, що інтереси відповідача, як колишнього члена сім`ї перевищують інтереси позивача, як власника житла.
Колегія суддів, оцінюючи виселення ОСОБА_2 на предмет пропорційності, встановивши, що порушені права позивача - власника житла, гарантовані як національним законодавством України, так і статтею 8 Конвенції, а також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, вважає, що у цьому випадку за обставин цієї справи виселення відповідача зі спірного житла є законним та пропорційним заходом, переслідує легітимну мету та є необхідним, оскільки: у належній ОСОБА_1 на праві власності частині будинку проживає ОСОБА_2 , який спільним побутом із позивачем не пов`язаний, не є членом її сім`ї, вимогу власника добровільно звільнити квартиру виконувати відмовляється, що перешкоджає їй розпорядитися своєю власністю.
Апеляційний суд дійшов цього висновку, врахувавши вищенаведені обставини, які свідчать про законність та пропорційність виселення ОСОБА_2 , а також наявність у нього у власності іншого житла, а саме 1/4 частини квартири АДРЕСА_3 .
Таким чином, у справі, що переглядається, інтереси позивача, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси колишнього члена сім`ї, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном, та який має у власності інше житло.
За вказаних обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню на підставі  п. п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 та усунення ОСОБА_1   перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження 19/50 частин житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою:  АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 з вказаного житлового приміщення.
Окрім того, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, при частковому задоволенні позову  з відповідача на користь позивача підлягає компенсації судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції у розмірі 840 грн 80 коп та за апеляційний перегляд справи в розмірі 1261 грн 20 коп.
Керуючись ст. ст. 367, 369,  п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 2, 3, 4, ч. 1 ст.  376, ст. ст.   381, 382, 389, 390 ЦПК України, суд  

                                              П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1   задовольнити частково.
Рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 18 березня 2021 року скасувати та прийняти постанову.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задовольнити частково.
Усунути ОСОБА_1 перешкоди у здійсненні нею права користування та розпорядження 19/50 частин житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою:  АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 з вказаного житлового приміщення.
Стягнути з ОСОБА_2 користь ОСОБА_1 1681 грн 60 коп судового збору за розгляд справи судом першої інстанції та 2522 грн 40 коп судового збору за апеляційний перегляд справи.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
  
Головуючий -                                                                                 О.Ю. Кононенко

Судді:                                                                                              О.І. Собина

                                                                                                         С.С. Ткачук