справа № 757/5118/21
головуючий у суді І інстанції Литвинова І.В.
провадження № 22-ц/824/7770/2021

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
 
         22 червня 2021 року                                                                             м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Писаної Т.О.
суддів - Ігнатченко Н.В., Журби С.О.
за участю секретаря судового засідання - Зиль Т.С.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» про захист прав споживачів шляхом визнання недійсним кредитного договору у частині застосування наслідків недійсності правочину та зобов`язання здійснити перерахунок,

В С Т А Н О В И В:
 
У лютому 2021 року  позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом доАТ КБ «Приватбанк», у якому просила кредитний договір, укладений із відповідачем, визнати недійсним у частині нарахування відсотків, пені та штрафних санкцій із застосуванням наслідків недійсності правочину, зобов`язати відповідача зробити перерахунок заборгованості за кредитним договором із врахуванням визнання його недійсним у частині.
В обґрунтування позову вказувала, що позивач підписувала заяву-анкету, яка не містить узгодження умов про розмір відсотків, пені та штрафних санкцій; вона не була ознайомлена із правилами і умовами надання банківських послуг, а сам факт підписання заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг та довідки про умови кредитування не свідчить про беззаперечне ознайомлення клієнта з Умовами та Привалами надання банківських послуг, щоб в сукупності із заявою, довідкою про умови кредитування свідчить про укладений у належній формі договір між сторонами про надання банківських послуг. Всупереч ст. ст. 9, 11 Закону України «Про споживче кредитування», банк не надав їй інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору у тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Відповідач безпідставно одночасно застосовує подвійну цивільну-правову відповідальність за одне і те саме порушення - нараховує одночасно суму неустойки та штрафи за невиконання договору. Окрім того, банк неправомірно самостійно встановлював та змінював розмір кредитного ліміту. Тому, позивач вважає, що договір укладений сторонами з порушенням норм законодавства, є недійсним у частині нарахування процентів, пені та штрафних санкцій.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 25 лютого 2021 року у задоволені позову відмовлено.
Не погоджуючись із указаним рішенням суду  ОСОБА_1   звернулась до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що відповідачем не надано суду доказів відкриття на ім`я відповідача рахунку, виписки по даному рахунку, який і мав би підтвердити рух грошових коштів, наявність або відсутність заборгованості, та з якого суд мав би встановити який саме розмір грошових коштів було отримано позичальником, а додана до матеріалів справи Довідка про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна" не містить відомостей про отримання вказаних документів з боку позичальника, ознайомлення останньої з вказаною Довідкою та Прикладами використання кредитних коштів на кредитці.
Зазначає, що відповідно до статті 549 ЦК Україништраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитнимдоговором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Посилається на Висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15.
Вважає, що висновки суду ґрунтуються на припущеннях, з тією метою щоб уникнути доказування чи спростування вказаним вище обставинам, оскільки суд не мав у матеріалах справи доказів, які б спростовували вимоги позивача.
30 квітня 2021 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» - Каракоці О.Р., в якому представник просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Вказує, що позивач обґрунтовує свої вимоги укладенням між нею та Банком кредитного договору але не зазначає навіть дати укладення такого договору. В позовній заяві позивач не зазначала суму заборгованості, з якою вона не погоджується, відповідні доводи з`явилися лише в апеляційній скарзі. 
Також вказує, що жодної поважної причини щодо ненадання доказів, а саме розміру боргу позивач не наводить.
Зазначає, що в позовній заяві позивачем не наводились доводи про те, що нею не було отримано картку за кредитним договором. Навпаки позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач не погоджується з кредитним договором в частині нарахування відсотків пені та штрафних санкцій. Але вже в апеляційній скарзі зазначає про те, що Банком не доведено видачі їй кредитної картки. Оскільки відповідне питання не досліджувалося судом першої інстанції та позовна заява не містила такого доводу, тому і доводити даний факт відповідач не міг.
Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені шляхом направлення судової повістки на вказану у апеляційній скарзі електронну адресу.
Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з`явилися в судове засідання на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив із  безпідставності позову, оскільки укладена між сторонами цього позову угода у виді заяви про встановлення кредитного ліміту не містить умов нарахування відсотків, пені та штрафних санкцій.
Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
За загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину відповідно до ст. 23 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин вважається таким, що вчинено в письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами (частина друга статті 207 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.
Кредитний договір згідно із ст. 1055 ЦК України укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним умов кредитного договору позивачка обґрунтовувала його тим, що вона не була ознайомлена з Правилами і Умовами надання банківських послуг, зокрема в частині розміру відсотків, пені та штрафу та відповідні умови між сторонами не були узгоджені, тому вважає, що ці обставини є підставою для визнання умов договору недійсними.
Позивачка також посилається на викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 правовий висновок, відповідно до якого сам Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт, Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на веб-ресурсі банку: https://privatbank.ua не можна розцінювати як невід`ємні частини спірного договору, оскільки із копії поданої заяви від 17 січня 2012 року та інших матеріалів справи неможливо встановити, які саме Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла позичальник, ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання нею кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів).
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані позичальнику Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися і як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із позичальником кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Судом встановлено, що 17 січня 2012 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», а потім АТ КБ «ПриватБанк», укладено кредитний договір з ОСОБА_1 , згідно з умовами якого останній відкрито платіжний рахунок з встановленим кредитним лімітом у розмірі 3 000 грн, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у банку отримавши платіжну картку та персональний ідентифікаційний номер для авторизації.
У заяві зазначено, що відповідачка згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилась та погодилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді.
У заяві позичальника від 17 січня 2012 року процентна ставка не зазначена.
Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
З урахуванням зазначених у позові обставин, які не були спростовані відповідачем, зокрема шляхом надання підписаної позичальницею довідки про узгоджений розмір відсотків, пені та штрафу, судом першої інстанції було правильно встановлено, що такі умови договору є неукладеними, тобто нікчемними у розумінні положень ч. 2 ст. 1055 ЦК України.
Визнання нікчемного правочину недійсним законом не передбачено, оскільки нікчемним правочин є в силу закону (стаття 215 Цивільного кодексу України, частина третя статті 36 Закону).
З огляду на викладене визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону.
Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі №916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).
А оскільки підстави для визнання недійсними умов договору, які сторонами у письмовій формі неукладені, відсутні, суд першої інстанції дійшов правильного висновкупро відмову у задоволенні таких вимог позову.
В той же час положеннями ч. 5 ст. 216 ЦК України передбачено, що будь-якою заінтересованою особою може бути пред`явлена вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.
За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
Правильним є також висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимог про зобов`язання банку здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором з урахуванням визнання кредитного договору недійсним в частині нарахування відсотків, пені та штрафних санкцій.
Указану вимогупозивачка безпосередньо обґрунтовує незгодою із нарахованою банком їй заборгованістюв  частині нарахування відсотків, пені та штрафних санкцій.
При цьому будь-які докази щодо звернення відповідача з вимогою до неї про необхідність сплати заборгованості, яка включає нарахування відсотків пені та штрафу, до матеріалів справи не надає. У задоволенні клопотання позивачки про витребування від відповідача розрахунку заборгованості за кредитним договором судом першої інстанції було відмовлено, оскільки позивачкою не надано доказів неможливості отримання такого розрахунку самостійно. Апеляційна скарга не містить доводів стосовно неправильності відмови суду першої інстанції у витребуванні такого розрахунку у відповідача. Обставини щодо звернень позивача про надання інформації щодо суми заборгованості та докази ухилення банку від надання такого розрахунку матеріали справи також не містять.
Таким чином, матеріали справи не містять жодних доказів, які свідчать про неправомірне нарахування відповідачем позивачці заборгованості з урахуванням відсотків, пені та штрафних санкцій, стосовно нікчемних умов, а саме тих, які сторонами договору не були узгоджені в письмовій формі. 
Оскільки за наслідками розгляду цієї справи встановлено, що умови, які зобов`язують позичальника сплачувати відповідні суми не укладені, а відтак у банку відсутні підстави для нарахування таких сум, а також не встановлені обставини, які свідчать про наявність вимоги  банку, адресованої позивачці щодо зобов`язання повернення кредитних коштів, до суми розрахунку яких включені відсотки, пеня та штраф, тому доводи апеляційної скарги про помилковість висновків суду першої інстанції не знайшли свого підтвердження.
Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.             
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в порядку ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги, та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, та дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, підстави для скасування рішення відсутні.
 
Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,375,381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд,
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 лютого 2021 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
 
Повний текст постанови складено 23 червня 2021 року.

Головуючий                                                                 Т.О. Писана
 
Судді                                                                              Н.В. Ігнатченко
 
                                                                                       С.О. Журба