П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  560/7435/20 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Польовий О.Л.   
Суддя-доповідач -  Сапальова Т.В.   
31 травня 2021 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Сапальової Т.В. 
суддів:  Смілянця Е. С.  Капустинського М.М. , 

розглянувши  в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 25 січня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
в листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Хмельницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій відповідача щодо непроведення повного розрахунку при звільненні у зв`язку з невиплатою у день звільнення індексації грошового забезпечення, стягнення з відповідача середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 03.09.2018 по день фактичної сплати 30.10.2020 в розмірі 210419,64 грн.
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 25 січня 2021 року позов задоволено частково; стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку з грошового забезпечення при звільненні в розмірі 24133,85 (двадцять чотири тисячі сто тридцять три гривні 85 коп.) з урахуванням обов`язкових платежів та виплат. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач і відповідач оскаржили його в апеляційному порядку.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає про те, що ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст.117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Крім того позивач не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо визначення поняття "співмірності", оскільки правовідносини щодо грошового забезпечення військовослужбовців регулюються положеннями спеціального законодавства.
Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу позивача заперечив проти її доводів у зв`язку з чим просить залишити її без задоволення.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги Військова частина НОМЕР_1 зазначає про те, що оскільки відповідач фактично виконав рішення судів шляхом банківського переказу коштів на картковий рахунок позивача, не можна вважати вказані нарахування затримкою виплати заробітної плати. Апелянт також стверджує, що ст.117 КЗпП України не поширюється на правовідносини, які виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати. Крім того, відповідач зазначає про те, що на момент виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу позивач погодив проведення з ним усіх розрахунків та не оскаржував своє звільнення та виключення зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення.
Позивач у відзиві на апеляційну скаргу відповідача заперечив проти її доводів у зв`язку з чим просить залишити її без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 03.09.2018 №30-РС ОСОБА_1 звільнений у запас за підпунктом "к" пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 03.09.2018 №197 позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 03.09.2018.
Рішенням від 03.08.2020 у справі №560/2545/20 Хмельницький окружний адміністративний суд зобов`язав військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення з 01.01.2016 по 28.02.2018.
На виконання рішення суду військова частина НОМЕР_1 нарахувала позивачу 24133,85 грн індексації грошового забезпечення та виплатила вказану суму 30.10.2020, що підтверджується платіжним дорученням від 29.10.2020 №1050.
Вважаючи дії відповідача щодо непроведення повного розрахунку при звільненні протиправними, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом у даній справі.
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, тому наявні підстави для компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.
Відмовляючи в задоволенні позову в іншій частині, суд першої інстанції виходив з того, що  в порівнянні із виплаченою сумою індексації доходів сума 207023,36 грн не є співмірною, оскільки вона значно перевищує суму такої компенсації, тому  за прострочення виплати належних при звільненні позивача  сум з відповідача слід стягнути 24133,85 грн.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції по суті заявлених позовних вимог, виходячи з наступного.
Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначені Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" від 03.07.1991 № 1282-XII (далі - Закон № 1282-XII) .
Відповідно до ст. 2 Закону №1282-XII індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Відповідно до ч.2 ст.9 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20.12.1991 №2011-XII (далі - Закон №2011-XII) до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону (ч.3 ст.9 Закон № 2011-XII).
Згідно з ч.3 ст.24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 р. № 2232-ХІІ закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Відповідно до абз.1 п.242  Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджене Указом Президента від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (далі - Положення в редакції чинній на момент звільнення позивача з військової служби) після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.
Абз. 3 п.242 Положення передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
З урахуванням положень чинного законодавства індексація грошового забезпечення як складова грошового забезпечення військовослужбовців є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці та її проведення є обов`язковою для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи, а тому повинна бути виплачена на день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини.
В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначає про те, що позивач погодився на звільнення з військової служби до проведення з ним усіх розрахунків.
Водночас, на підтвердження вказаних вище доводів апеляційної скарги відповідач не надав письмових доказів згоди ОСОБА_1 на виключення його зі списків особового складу без виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018.
Крім того, з урахуванням предмету спору в адміністративній справи №560/2545/20 право позивача на отримання вказаної вище виплати було спірним.
Отже, доводи апеляційної скарги в цій частині  не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги відповідача про те, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення КЗпП України, колегія суддів виходить з наступного.
Законодавством України про проходження військової служби не врегульовано відповідальність роботодавця за порушення строків виплати належних військовослужбовцю сум та порядок компенсації часу затримки розрахунку при звільненні.
Водночас, такий порядок встановлений Кодексом законів про працю України.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
Таким чином, трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.
Враховуючи вищенаведене, оскільки спеціальним законодавством не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про застосування до спірних правовідносин норм КЗпП України.
Аналогічний правовий висновок міститься в постановах Верховного Суду від 31.10.2019 у справі №2340/4192/18 та від 20.05.2020 у справі № 816/1640/17.
Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Згідно з ч.1 ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу Військової частини з 03.09.2018 (а.с.6).
Водночас, суму індексації грошового забезпечення в розмірі 24133,85 грн відповідач виплатив позивачу 29.10.2020 (а.с.15).
З урахуванням наведеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач провів остаточний розрахунок із ОСОБА_1 з порушенням встановлених чинним законодавством строків, тому позивач має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку згідно зі ст.117 КЗпП України.
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 03.08.2020 у справі №560/2545/20 зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення з 01.01.2016 по 28.02.2018.
В той же час після ухвалення судового рішення роботодавець не звільняється від обов`язку виплатити середній заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Так, у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила про те, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 Кодексу законів про працю України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Переглядаючи в касаційному порядку справу № 520/80/20 Верховний Суд у постанові від 15 жовтня 2020 року з урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду у справі №821/1083/17 дійшов висновку про те, що вимога позивача про визнання протиправною бездіяльності щодо не нарахування та невиплати позивачу середнього заробітку (середнього грошового забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з моменту виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення по день фактичного розрахунку є такою, що підлягає задоволенню.
Отже, доводи апеляційної скарги відповідача про те, що ст.117 КЗпП України не поширюється на правовідносини, які виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати, є необґрунтованими.
При цьому, апеляційні скарги не містять доводів або вимог в частині правильності обчислення загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 за період з 03.09.2018 по 30.10.2020 року у розмірі 207023,36 гривень, тому з урахуванням встановлених ч.1 ст.308 КАС України меж перегляду справи судом апеляційної інстанції, колегія суддів не перевіряє вказані обставини.
В той же час позивач оскаржує висновки суду першої інстанції щодо зменшення розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги позивача в цій частині, колегія суддів виходить з наступного.
У постановах від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц та від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, зважаючи на конкретні обставини справи з урахуванням вказаних вище критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Згідно з рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 03.08.2020 у справі №560/2545/20  позивач звернувся до відповідача із заявою про нарахування та виплату сум індексації грошового забезпечення 24.04.2020.
У зв`язку з отриманням відмови Військової частини НОМЕР_1 , оформленої листом від 05.05.2020 №350/184/2/362/ПС, ОСОБА_1 звернувся до Хмельницького окружного адміністративного суду з позовом у справі №560/2545/20.
Водночас, позивач не обґрунтовує та не надає доказів неможливості ініціювати спір щодо виплати належних йому сум індексації шляхом звернення до відповідача  або до суду, у період з 03.09.2018 по 24.04.2020.
Отже, тривалість затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 за період з 03.09.2018 до 24.04.2020 (600 календарних днів) виникла не з вини відповідача.
Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив про те, що обчислена сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (207 023,36 грн) значно перевищує розмір виплаченої позивачу індексації (24 133,85 грн).
З урахуванням вищенаведеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для зменшення розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, та стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 24 133,85 грн.
Таким чином, доводи апеляційних скарг не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, та повністю спростовуються встановленими у справі обставинами.
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
На підставі вищевикладеного колегія суддів дійшла  висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 25 січня 2021 року слід залишити без змін. с
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційні скарги ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а  рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 25 січня 2021 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття відповідно до ч.1 ст.325 КАС України та може бути оскаржена в касаційному порядку з підстав, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.
Згідно з ч.1 ст. 329 КАС України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Постанова суду складена в повному обсязі   31 травня 2021 року.

Головуючий	 	 	Сапальова Т.В.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Смілянець Е. С.    Капустинський М.М.