ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3325/21 Справа № 199/4424/20 	  	Головуючий у першій інстанції:  Спаї В. В. Суддя-доповідач:   Красвітна  Т. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2021 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого –                        Красвітної Т.П., 
суддів:                                Свистунової О.В., Єлізаренко І.А,
при секретарі                        Догоновій О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі Дніпровської міської ради на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 11 грудня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради про визнання права власності на частину нерухомого майна за набувальною давністю, – 

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що вона є власником ј частини квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 06.02.1995 р. заводом Горношахтного обладнання на підставі розпорядження №191 від 06.02.1995. Також співвласниками квартири АДРЕСА_1 були ОСОБА_2 – ј частка у праві власності, ОСОБА_3 – ј частка у праві власності, ОСОБА_4 – ј частка у праві власності, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло, виданого 06.02.1995 р. заводом Горношахтного обладнання на підставі розпорядження №191 від 06.02.1995. Згідно відповіді №5648 від 09.06.2020 КП «Дніпровське міське БТІ» станом на 31.12.2012 в інвентаризаційній справі за адресою: квартира АДРЕСА_1 містяться відомості про право власності на частину квартири, яка зареєстрована за гр. ОСОБА_5 , в якому не зазначено розмір частки співвласників на підставі свідоцтва про право власності на житло від 06.02.1995, видане заводом Горношахтного устаткування згідно розпорядження №191 від 06.02.1995, зареєстроване в КП «ДМБТІ» ДОР та записано в реєстрову книгу №126п за реєстровим №126. Згідно інших співвласників відомостей не надано. ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 91 рік ОСОБА_2 померла, про що зроблено запис №1595 від 06.09.1995. ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 . ОСОБА_4 є рідним братом ОСОБА_1 : їх батьками є ОСОБА_6 та ОСОБА_3 . Спадкоємицею майна ОСОБА_4 є його матір ОСОБА_3 , яка спадщину прийняла, однак не оформила своїх спадкових прав. ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_3 . Спадкоємицею майна ОСОБА_3 є її донька ОСОБА_7 , яка прийняла спадщину, однак не оформила своїх спадкових прав. Позивач зазначає, що при зверненні до суду, згідно витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання №1210-1955847-2018 від 28.08.2018, ОСОБА_8 (дошлюбне прізвище « ОСОБА_9 ») з 23.06.1994 зареєстрована та проживає у квартирі АДРЕСА_1 . Згідно довідки №845 від 05.03.2015 ОСОБА_2 , 1904 року народження, з 25.09.1958 по 22.08.1995 проживала за адресою: квартира АДРЕСА_1 . Даною довідкою також підтверджується, що у зазначений період у квартирі також проживали ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 . У період з 22 серпня 1995 року по день подання позову позивач проживала та проживає у квартирі АДРЕСА_1 , сплачувала та сплачує комунальні послуги, користується часткою у цій квартирі, яка належала ОСОБА_2 , утримує її, ремонтує, ставиться до неї, як до свого майна. Із заявою про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_2 ніхто не звертався та спадкова справа не заводилася, спадкоємців немає. Постановою державного нотаріуса Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Писарєвої Н.С. від 29.05.2020 позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на майно ОСОБА_2 . Позивач зазначає, що вона після смерті ОСОБА_2 почала відкрито, добросовісно та безперервно володіти 1/4 часткою квартири АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_2 . Тому, позивач просила визнати за нею за набувальною давністю право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_2 , померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 11 грудня 2020 року задоволено позовні вимоги, вирішено визнати за ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_2 , померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 ; судові витрати віднесено на рахунок позивача.
В апеляційній скарзі Дніпровська міська рада, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про відмову у задоволенні позовних вимог. 
Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується письмовими матеріалами справи.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового судового рішення, виходячи з наступного. 
Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що позивач народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 , її батьками є ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_1 (а.с. 17).
Згідно свідоцтва про укладення шлюбу НОМЕР_2 , 05 березня 1994 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_11 укладено шлюб (а.с.10). 
Після, прізвище ОСОБА_8 позивач отримала в результаті укладення шлюбу із ОСОБА_12 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серії НОМЕР_3 (а.с.11).
На підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 06.02.1995 р. заводом Горношахтного обладнання на підставі розпорядження №191 від 06.02.1995, позивач є власником 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 (за даною адресою також зареєстровано місце проживання позивача з 23.06.1994 (а.с. 20). 
Також співвласниками квартири АДРЕСА_1 були ОСОБА_2 – 1/4 частка у праві власності, ОСОБА_3 – 1/4 частка у праві власності, ОСОБА_4 – 1/4 частка у праві власності, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло, виданого 06.02.1995 р. заводом Горношахтного обладнання на підставі розпорядження №191 від 06.02.1995 (а.с. 12).
ІНФОРМАЦІЯ_1  померла ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_4 (а.с. 15).
Згідно довідки №845 КП «Жилсервіс-9», ОСОБА_2 з 25.09.1958 по 22.08.1995 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 . Також, згідно з вказаною довідкою ОСОБА_3 була опікуном ОСОБА_2 (а.с. 21).
На підставі відповіді з Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори від 28.07.2020 р. (а.с. 81) встановлено, що після померлої ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_2 із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори ніхто не звертався, спадкова справа не відкривалася, свідоцтва про право на спадщину не видавалися.
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 , про що свідчить свідоцтво про смерть Серії НОМЕР_5 (а.с. 16). ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією відповідного свідоцтва.
Постановою нотаріуса Четвертої дніпровської державної нотаріально контори від 29.05.2020 р. (а.с. 22) позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_2 , оскільки свідоцтво про право на спадщину має бути видано на підставі вимог ЦК Української РСР в редакції 1963 р., але згідно зазначеного кодексу опікуни не входять ні до жодної черги спадкоємців за законом, та не надано документів на підтвердження родинних стосунків із спадкодавцем ОСОБА_2 . 
Встановлено, що позивач у родинних відносинах зі спадкодавцем ОСОБА_2 не перебуває, що визнано сторонами та підтверджується письмовими матеріалами справи. 
Згідно копій квитанцій, підтверджується оплата позивачем житлово-комунальних послуг за адресою вказаного вище нерухомого майна (а.с. 25-50).  
Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном – протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) зазначено, що умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.
За змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності.
При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності – добросовісність заволодіння майном.
Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності, колегія дійшла висновку про недоведеність тверджень позивача, що після смерті  ОСОБА_2 у 1995 році саме вона, позивач, заволоділа належною спадкодавцю 1/4 частиною вказаної вище квартири. Суд звертає увагу, що на час відкриття спадщини ОСОБА_2 була жива мати позивачки позивачки ОСОБА_3 , яка являлась опікуном ОСОБА_2 , як зазначено у довідці №845 КП «Жилсервіс-9» (а.с. 21).
Крім того, суду не надано доказів щодо виділення 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 , яка належала  ОСОБА_2 , у натурі; доказів визначення між співвласниками порядку користування квартирою також не представлено суду, що свідчить про недоведеність тверджень позивачки, що саме вона заволоділа майном ОСОБА_2 та безперервно володіла ним понад 10 років, враховуючи, що на час смерті ОСОБА_2 у вказаній квартирі проживали, окрім позивачки, інші особи.
Згідно змісту позовної заяви, письмових матеріалів справи, усних пояснень в судових засіданнях, позивач була обізнана, що квартира АДРЕСА_1 мала статус комунальної і саме тому ОСОБА_2 , яка не перебувала в родинних або сімейних відносинах із членами сім”ї позивачки, набула право власності на 1/4 частку в порядку приватизації. Отже, позивачка повинна була знати, що не має правових підстав для заволодіння майном ОСОБА_2 після її смерті, оскільки не є спадкоємицею. Крім того, про перебування на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов позивачкою не зазначено, відповідних доказів суду не надано.
Отже, заявлений позов є необгрунтованим та недоведеним, тому наявні підстави для скасування оскаржуваного рішення місцевого суду з постановленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Доводи позивача щодо сплати комунальних послуг по квартирі АДРЕСА_1 не доводять факту набуття права власності на 1/4 частину вказаного житлового приміщення. 
На викладене вище місцевий суд уваги не звернув, у повному обсязі фактичні обставини не встановив, належної оцінки доказам не надав, що призвело до ухвалення помилкового рішення, яке підлягає скасуванню. 
За положеннями ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Приймаючи до уваги відмову у задоволенні позовних вимог, з позивача на користь Дніпровської міської радипідлягають стягненню судові витрати у вигляді сплаченого відповідачем судового збору при подачі апеляційної скарги в розмірі 1658,50 грн. 
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
З огляду на вищевикладене, колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення місцевого суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Дніпровської міської ради – задовольнити. 
Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2020 року – скасувати та ухвалити нове судове рішення. 
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради про визнання права власності на частину нерухомого майна за набувальною давністю – відмовити у повному обсязі. 
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 ) на користь Дніпровської міської ради (код ЄДРПОУ 26510514) судові витрати в розмірі 1658 (одна тисяча шістсот п`ятдесят вісім) грн. 05 коп. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду. 

Головуючий                                                                        Т.П. Красвітна

Судді                                                                                І.А. Єлізаренко
                                                                               
                                                                                       О.В. Свистунова