ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/17583/20	Головуючий у 1-й інстанції Дзюбич В.Л. 	
Провадження № 22-ц/817/385/21 	Доповідач - Ходоровський М.В.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2021 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Ходоровський М.В. 
суддів -  Гірський Б. О., Бершадська Г. В., 
секретаря - Панькевич Т.І. 
з участю - відповідача ОСОБА_1 та його
представника ОСОБА_2  

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 06 січня 2021 року (головуючий суддя Дзюбич В.Л., дата виготовлення рішення не вказана) у справі № 607/17583/20 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором грошової позики,-

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2020 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.
В обгрунтування позову зазначив, що він та ОСОБА_1 близько 10 років є знайомими, перебували у приязних, навіть дружніх, стосунках. 23.11.2017 року у присутності ОСОБА_4 у м. Тернополі позичив ОСОБА_1 6000 (шість) тисяч доларів США, які він зобов`язався повернути у строк 1 місяць з дня пред`явлення вимоги, про що написав відповідну розписку. У грудні 2018 року він усно так і письмово пред”явив відповідачу вимогу про повернення коштів, однак відповідач боргу не повернув. 
Посилаючись на наведене, позивач просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 на його користь 6000 доларів США, що у гривневому еквіваленті на день подання позову до суду становить 169488 гривень.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 06 січня 2021 року позов задоволено.
Стягнуто із ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 169488 (Сто шістдесят дев`ять тисяч чотириста вісімдесят вісім) гривень заборгованості за договором грошової позики від 23.11.2017 року.
Стягнуто із ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 1694 (Одна тисяча шістсот дев`яносто чотири) гривні 88 коп. сплаченого позивачем судового збору. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Апеляційна скарга мотивована тим, що 23.11.2017р. він звернувся до ОСОБА_3 з проханням позичити йому гроші у розмірі 6 000 дол. США - для відкриття та розвитку бізнесу (буріння свердловин). Для підтвердження своїх намірів цього дня написав розписку ОСОБА_3 , але оскільки гроші знаходились у банку на депозитному рахунку і банк відмовився розривати договір депозиту із ОСОБА_3 , останній гроші йому не позичив а отриману розписку обіцяв знищити, однак цього не зробив.
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
У судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник апеляційну скаргу підтримали.
У судове засідання ОСОБА_3 будучи належним чином повідомлений про розгляд справи не з`явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, що згідно ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення ОСОБА_1 та його представника, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що права позивача порушені відповідачем, який згідно договору позики від 23.11.2017 року взявши у позику у ОСОБА_3 кошти в сумі 6000 дол. США із обов”язком повернути за вимогою у строк 1 місяць, умов договору не виконав.
З таким висновком суду слід погодитись, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що відповідно до розписки, написаної та підписаної ОСОБА_1 , останній 23 листопада 2017 року взяв у позику у ОСОБА_3 кошти в сумі 6000 (шість тисяч) доларів США, які зобов`язався повернути за вимогою у строк 1 місяць.
01 грудня 2018 року ОСОБА_3 звернувся з письмовою вимогою до ОСОБА_1 про повернення йому у термін - 1 календарний місяць з дня отримання вимоги в повному обсязі 6000 доларів США згідно розписки від 23 листопада 2017 року, яку було направлено рекомендованим листом на адресу відповідача. 
ОСОБА_1 гроші за договором позики не повернув.
Відповідно до ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони, та підписаний його стороною.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Згідно висновку, викладеного у постанові Верховного суду від 05.06.2020 року по справі № 500/7069/14-ц, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до вимог ст. 545 ЦК України, після прийняття виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі; якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові, у разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає, підтвердженням виконання боржником свого обов`язку є наявність боргового документа у боржника.
Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.
Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 610 ЦК України несплата боржником суми боргу вважається порушенням зобов`язання.
Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України).
Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Положеннями ст. 533 ЦК України встановлено, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Згідно розпорядження Національного банку України, офіційний курс гривні до долара США станом на 13 жовтня 2020 року становить за 1 долар США = 28,2481 грн., відтак сума непогашеного відповідачем перед позивачем боргу станом на 13 жовтня 2020 року у гривневому еквіваленті становить 169488 грн. 00 коп.
З врахуванням встановлених обставин у справі та зазначених норм права суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про невиконання відповідачем умов договору позики, - несплату ним позивачу суми боргу. 
Колегія судів не приймає до уваги доводи в апеляційній скарзі про те, що ОСОБА_1 не отримував коштів від ОСОБА_3 , оскільки вони спростовуються наявною у позивача розпискою, написаною власноруч відповідачем, а також постановою слідчого відділення СВ Тернопільського відділу поліції ГУНП в Тернопільській області про закриття кримінального провадження від 01.10.2019 року, з якої вбачається, що допитаний ОСОБА_1 факт отримання грошових коштів не заперечує, і будь-якого умислу на вчинення шахрайських дій він не мав.
Оскільки місцевим судом повно та всебічно з"ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законне і обгрунтоване рішення, подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення а судове рішення без змін.
Стосовно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 35 ч.1, 259 ч.1.2.8, 374 ч.1 п.1, 375, 381 ч.1,3, 382 - 384, 389 ч.1 п. 2, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

                                       ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 06 січня 2021 року залишити без змін.
Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на сторони в межах ними понесених.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 26 травня 2021 року.
Головуючий 
Судді