Справа № 308/3990/18

П О С Т А Н О В А
Іменем України

        26 травня 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:
судді-доповідачки Готри Т. Ю.,
суддів Кондора Р. Ю., Мацунича М.В.,
за участі секретарки судового засідання Балаж Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» в особі Закарпатської філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за апеляційною скаргою Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 7 лютого 2020 року, ухвалене суддею Придачуком О.А.,
в с т а н о в и в :
У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» в особі Закарпатської філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.01.2017 по 03.04.2018 в сумі 17 461, 64 гривень.
Позов обґрунтовував тим, що він працював в Закарпатській філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» на посаді геодезиста І категорії відділу топографо-геодезичних та картографічних робіт. Наказом Закарпатської філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» № 37-к від 04 квітня 2016 року його було звільнено з цієї посади на підставі п.3 ст. 38 КЗпП України  з 04.04.2016. Проте станом на час звільнення з ним не було проведено повного розрахунку, у зв`язку з чим він змушений був звертатися до суду, і як наслідок, рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 12.07.2017 по справі №308/9160/16-ц, що набрало законної сили, його позов до Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» в особі Закарпатської філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» було задоволено частково та стягнуто з відповідача суму заборгованості в розмірі 23 846,66 грн, з яких: заборгованість із заробітної плати, що виникла на день звільнення 04.04.2016 в розмірі 14 527, 63 грн; суму індексації заробітної плати – 3 019,22 грн; суму відпускних – 5 271,33 грн; суму компенсації відпустки – 1 028,48грн, а також суму вихідної допомоги в розмірі 3 556,08 грн. Також було стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 11 506,18 грн за період з 05.04.2016 по 19.01.2017.
Виплата цих сум відповідачем була здійснена наступним чином: 10.11.2017 в сумі 23 846,66 грн та 18.12.2017 в сумі 1 274,62 грн, що підтверджує виписками по рахунку.
Несплаченою залишилася сума, яка повинна була надійти від підприємства в день звільнення, а саме 2 281,46 грн, яка була стягнута органом ДВС і повністю перерахована 04.04.2018 разом із сумою 1 1506,18 грн (середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.04.2016 по 19.01.2017), що підтверджує листом ДВС та довідкою ПАТ КБ «ПриватБанк».
А тому повний, остаточний розрахунок з виплати всіх сум, що повинні були бути виплачені йому підприємством в день звільнення, був проведений лише 04.04.2018.
Посилаючись на наведені обставини та положення ст. ст. 116,117 КЗпП України, позивач просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.01.2017 по 03.04.2018 в розмірі 17 461,64 гривень.
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 7 лютого 2020 року позов задоволено. 
Стягнуто з Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» в особі Закарпатської філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період 20.01.2017 по 03.04.2018 в розмірі 17 461,64 гривень.
Вирішено питання по судовим витратам.
В апеляційній скарзі, поданій генеральним директором Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» Іщенком В.В., ставиться питання про скасування зазначеного рішення, як постановленого з порушенням норм матеріального та процесуального права, і ухвалення нового рішення, яким у позові ОСОБА_1 слід відмовити. Апеляційна скарга мотивована тим, що Кодексом законів про працю України та Законом України «Про оплату праці» визначена структура заробітної плати, згідно з якими вихідна допомога при звільненні не входить до складу заробітної плати, оскільки така є одноразовою виплатою компенсаторного характеру, яка позивачу була виплачена 10.11.2017, що є днем фактичного розрахунку, а тому судом першої інстанції помилково визначено як день фактичного розрахунку 04.04.2018. Посилався і на п.3.9 розділу 9 Інструкції зі статистики заробітної плати, відповідно до якого до виплат, що не належать до фонду оплати праці, відносяться суми вихідної допомоги при припиненні трудового договору. Вказував, що позивач вже звертався до суду з позовом до Центру ДЗК і стягнуті за рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12.07.2017, що набрало законної сили, грошові кошти перераховувались позивачу частинами, а саме заборгованість по заробітній платі у розмірі 23 846,66 була виплачена 10.11.2017, а 18.12.17 було виплачено частину вихідної допомоги в розмірі 1 274,62 гривень. Залишок вихідної допомоги було перераховано Закарпатською регіональною філією Центру ДЗК на рахунок Солом`янського РВ ДВС м.Києва ГТУЮ у м.Києві, де було відкрито виконавче провадження з примусового виконання зазначеного рішення суду. Посилався апелянт і на положення п.20 постанови Пленуму ВСУ №13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», яким встановлено, що при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, якщо працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи – по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Тобто законодавець допускає лише дві кінцеві дати визначення остаточної суми заборгованості – або день розрахунку, що співпадає з днем звільнення працівника, або дату постановлення рішення. Також вказував і на те, що після ухвалення судом рішення від 12.07.2017 року по справі № 308/9160/16-ц між позивачем та Центром ДЗК виникають правовідносини як стягувача та боржника щодо виконання рішення суду, які регулюються Законом України «Про виконавче провадження», та не підпадають під дію ст. 117 КЗпП України. Зазначав, що статтею 117 КЗпП України не передбачено стягнення компенсаторної виплати після ухвалення судового рішення, а крім того, законодавством про працю не передбачено подвійного стягнення зазначеної компенсації, оскільки подвійне стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку буде не співмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату. Звертав увагу і на те, що відносини, які виникли між сторонами щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні станом на час розгляду цієї справи судом першої інстанції вже були вирішені іншим рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12.07.2018, яке в свою чергу є виконаним у повному обсязі, тому нарахування та стягнення зазначеної компенсаторної виплати у даному випадку не допускається. Також судом неправильно визначено суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за 302 робочі дні, тоді як правильним є 301 робочий день, що становить суму 17 403,82 грн, з розрахунку 57,82 грн щоденного заробітку позивача. 
У відзиві на апеляційну скаргу відповідача позивач ОСОБА_1 просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, оскільки таке постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, і підстав для його скасування та ухвалення нового рішення не вбачає.
У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 апеляційну скаргу не визнав, просив таку залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.
Представник апелянта у судове засідання не з`явився, хоча про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, а тому його неявка, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, не перешкоджає розглядові справи.
Заслухавши суддю-доповідачку, пояснення позивача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до частин 1 та 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач не провів з позивачем повного розрахунку в день його звільнення, а тому відповідно до статті 117 КЗпП України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача середній заробіток за період з 20.01.2017 по 03.04.2018 у розмірі 17 219,25 гривень.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з таких підстав.
Судом установлено, що позивач ОСОБА_1 працював в Закарпатській філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» на посаді геодезиста І категорії відділу топографо-геодезичних та картографічних робіт. Наказом Закарпатської філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» № 37-к від 04 квітня 2016 року його було звільнено з цієї посади на підставі п.3 ст. 38 КЗпП України  з 04.04.2016. 
Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Однак на час звільнення позивача з роботи з ним не було проведено повного розрахунку, внаслідок чого він звернувся до суду з позовом, за результатом розгляду якого рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 12.07.2017 (справа №308/9160/16-ц) стягнуто з Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» в особі Закарпатської філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» на користь ОСОБА_1  суму заборгованості в розмірі 23 846,66 грн, з яких: заборгованість із заробітної плати, що виникла на день звільнення 04.04.2016 в розмірі 14 527, 63 грн; суму індексації заробітної плати – 3 019,22 грн; суму відпускних – 5 271,33 грн; суму компенсації відпустки – 1 028,48грн, а також суму вихідної допомоги в розмірі 3 556,08 грн. Також стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 11 506 гривень 18 копійок за період з 05.04.2016 по 19.01.2017 /т.1 а.с.16-21/.
Зазначене рішення суду набрало законної сили і стягнута з відповідача сума ним була виплачена позивачу наступним чином : 10.11.2017 в сумі 23 846,66 грн та 18.12.2017 в сумі 1 274,62 грн, що підтверджується виписками по рахунку /т.1 а.с.12-13/. 
04.04.2018 – 2 281, 46 грн. - залишок вихідної допомоги, який був перерахований разом із сумою 11 506,18 грн. (середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в період з 05.04.2016 по 19.01.2017) був стягнутий органом ДВС і перерахований позивачу, що підтверджується листом ДВС та випискою по рахунку /т.1 а.с.14-15/.
Отже, повний, остаточний розрахунок з позивачем з виплати всіх сум, що повинні були бути виплачені йому підприємством в день звільнення, був проведений лише 04.04.2018.
Доводи апеляційної скарги про те, що після ухвалення судом рішення від 12.07.2017 року по справі № 308/9160/16-ц між позивачем та Центром ДЗК виникають правовідносини як стягувача та боржника щодо виконання рішення суду, які регулюються Законом України «Про виконавче провадження», та не підпадають під дію ст. 117 КЗпП України, не заслуговують на увагу з огляду на таке.
Закон України "Про виконавче провадження" визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку. Цим Законом врегульовано лише правовідносини, що виникають у процесі виконання судових рішень.
Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Згідно з частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
Отже, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
А тому непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.
Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 29.01.2014 (справа № 6-144цс13).
Крім того, Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст. ст. 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Отже, аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
Оскільки згідно з рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12.07.2017 (справа №308/9160/16-ц) з відповідача на користь позивача було стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.04.2016 по 19.01.2017, а днем фактичного розрахунку є 04.04.2018 року, тому суд першої інстанції правильно дійшов висновку про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.01.2017 по 03.04.2018.
Доводи апеляційної скарги про те, що вихідна допомога при звільненні не входить до складу заробітної плати, посилаючись на положення Кодексу законів про працю та ст 2 Закону України «Про оплату праці», а відтак, у відповідача не виник обов`язок її виплати в день звільнення, у зв`язку з чим, відповідач вважає, що ним проведений повний фактичний розрахунок з позивачем 10.11.2017 року, не заслуговують на увагу з огляду на наступне.
Вихідна допомога це виплата, передбачена ст. 44 КЗпП і вона виплачується працівникові працедавцем при припиненні трудового договору.
Статтею 116 КЗпП визначені строки розрахунку при звільненні.
При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У частині другій статті 2 Закону України від 24 березня 1995 № 108/95-ВР «Про оплату праці» передбачено, що додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.
У структуру заробітної плати входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (частина третя статті 2 цього Закону).
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність (Постанова Верховного Суду від 12.04.2018 по справі № К/9901/16797/18 817/925/14).
Крім того, в ухвалі Верховного Суду України від 3 березня 2017 року у справі №212/6649/15-ц предметом спору є, зокрема, стягнення невиплаченої вихідної допомоги під час розрахунку при звільненні, а у постанові від 26 жовтня 2016 року у справі №6-1395цс16 - визнання незаконним звільнення та поновлення на роботі, стягнення невиплаченої заробітної плати, вихідної допомоги при звільненні, грошової допомоги у зв`язку з виходом на пенсію як наукового працівника та компенсації за вимушений прогул, де суди дійшли висновку, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. У разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Тобто, згідно ст.116 КЗпП виплата всіх сум, що належать від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Оскільки вихідна допомога це виплата, передбачена статтею 44 КЗпП, то вона також виплачується працівникові працедавцем при припиненні трудового договору в день звільнення.
Отже, закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать в день звільнення. А в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Встановивши, що відповідачем повний фактичний розрахунок з позивачем було проведено лише 04.04.2018, тому суд першої інстанції правильно дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені за період з 20.01.2017 по 03.04.2018 в розмірі 17 461, 64 гривень, виходячи із середньоденного заробітку позивача в розмірі 57,82 грн, що встановлено рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12.07.2017, яке набрало законної сили, та розмір якого відповідачем не заперечується.
Посилання апелянта у скарзі на те, що відносини, які виникли між сторонами щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні станом на час розгляду цієї справи судом першої інстанції вже були вирішені іншим рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12.07.2017, яке в свою чергу є виконаним у повному обсязі, тому нарахування та стягнення зазначеної компенсаторної виплати у даному випадку не допускається, не заслуговують на увагу, оскільки вказаним рішенням суду з відповідача на користь позивача було стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.04.2016 по 19.01.2017 в сумі 11 506,08 грн, а в цій цивільній справі період стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на користь позивача є іншим - з 20.01.2017 по 03.04.2018, що вказує на різні підстави позовів і безпідставність доводів відповідача.
Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
З урахуванням наведеного, апеляційний суд констатує, що позивач довів належними, допустимими, достовірними, а в їх сукупності достатніми доказами свої вимоги, які знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.
Доводи апеляційної скарги, колегія суддів уважає безпідставними, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах закону і фактичних обставинах справи та не спростовують правильність висновків суду першої інстанції. 
Не може бути скасоване правильне по суті судове рішення лише з формальних підстав.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої має суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справи «Серявин проти України» від 10.02.2010, заява № 4909/04). Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції його ухвалив із додержанням норм матеріального і процесуального права. 
За таких обставин, оскаржене рішення суду є законним та обґрунтованим і відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга – без задоволення.
Керуючись статтями 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру», подану генеральним директором В.В. Іщенко, залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 7 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду на протязі тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повне судове рішення складено 28 травня 2021 року.

 Суддя-доповідачка

Судді