П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  240/15409/20 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Нагірняк Микола Федорович  
Суддя-доповідач -  Капустинський М.М.   
05 квітня 2021 року                                                                                                                    м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Капустинського М.М. 
суддів:  Смілянця Е. С.  Сапальової Т.В. , 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 08 лютого 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання дій неправомірними, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
в вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, в кому просила:
- визнати неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо відмови ОСОБА_1 у зарахуванні періоду роботи з 06.08.1979 по 01.01.1991 на посаді медичної сестри фізіотерапевтичного відділення обласного лікувально-санаторного управління до стажу роботи за вислугу років та виплати грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій.
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зарахувати ОСОБА_1 період роботи з 06.08.1979 по 01.01.1991 на посаді медичної сестри фізіотерапевтичного відділення обласного лікувально-санаторного управління до стажу роботи за вислугу років та виплатити грошову допомогу у розмірі десяти місячних пенсій у відповідності до п.7-1 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на користь ОСОБА_1 3000 грн. судових витрат на професійну правничу допомогу.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що з 06.08.1979 року по 01.01.1991 рік  працювала в закладі комунальної форми власності, загальний стаж роботи перевищує 40 років. Вважає, що має право на грошову допомогу, передбачену пунктом 7-1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". На звернення до Відповідача щодо призначення та виплати такого допомоги Позивач отримала неправомірну відмову, викладену в листі від 23.07.2020р.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 08 лютого 2021 року позов задоволено.
Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити. В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що на день досягнення пенсійного віку позивач не працювала в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е"-"ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", тому грошова допомога відповідно до п. 7-1 Прикінцевих Положень Закону не виплачується. Отже, дії Управління є правомірними та вмотивованими. Вважає, що рішення суду першої інстанції прийнто з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи та неправильним застосуванням норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується наявними в справі матеріалами, ОСОБА_1 працювала з 06.08.1979 року по 01.01.1991 рік в закладі комунальної форми власності а саме в обласному лікувально-санаторному управлінні на посаді медсестри фізіотерапевтичного відділення.
Вказані обставини підтверджуються дослідженою судом трудовою книжкою Позивача, копія якої наявна в матеріалах справи (а.с.9-10).
З 03.07.2020 року позивачці призначена пенсія за віком, а іншої пенсії ОСОБА_1 не отримувала.
Вважаючи, що позивач має право на грошову допомогу, передбачену пунктом 7-1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", адвокат позивачки і її інтересах звернувся до відповідача в порядку надання інформації щодо отримання позивачкою грошової допомоги у розмірі 10 місячних пенсій.
23.07.2020 року, у відповідь на звернення відповідачем було повідомлено, що ОСОБА_1 грошова допомога у розмірі 10 місячних пенсій не призначена, оскільки відсутній стаж 30 років на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років (до стажу на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років не враховано період роботи з 06.08.1979 по 01.01.1991 в обласному лікувально - санаторному управлінні), що слугувало причиною звернення позивачки до суду.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції, виходив з того, що позивачці призначена пенсія за віком лише з 03.07.2020 року, а іншої пенсії позивач не отримувала, з огляду на що вона має право на грошову допомогу, передбачену пунктом 7-1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції по суті спору, виходячи з наступного.
Згідно з положеннями частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Питання, що пов`язані з пенсійним забезпеченням врегульовані Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058-IV (далі - Закон №1058-1V)
Відповідно до статті 8 Закону N 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.
Відповідно до пунктом 7-1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону N 1058-IV особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е" - "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію, при призначенні пенсії за віком виплачується грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення.
Виплата зазначеної грошової допомоги здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Порядок обчислення стажу, який дає право на призначення грошової допомоги, та механізм виплати цієї допомоги встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2011 р. N 1191 затверджено Порядок обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, та її виплати відповідно до пункту 7 1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Відповідно до п.2 цього Порядку, до страхового стажу, що визначає право на виплату грошової допомоги, зараховуються періоди роботи в закладах та установах державної та комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е" і "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", що передбачений переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 4 листопада 1993 р. N 909 "Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років" (надалі - Перелік N 909).
З матеріалів справи встановлено та не заперечується сторонами, що саме у відповідності до вказаних правових норм мало місце 03.07.2020 року звернення позивача до відповідача щодо призначення та виплати вказаної одноразової грошової допомоги. За результатами розгляду такого звернення відповідач відмовив позивачу в призначенні такої допомоги з підстав, наведених в листі від 23.07.2020 року.
Так, у листом від 23.07.2020 року відповідачем було зазначено, що зарахування до пільгового стажу вказаного періоду роботи Позивача на цій же посаді зумовлено виключно тим, що переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посадам робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 № 909 лікувально - санаторні управління не передбачені.
Однак, колегія суддів зауважує, що зазначені доводи відповідача не відповідають обставинам справи та не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства та підлягає скасуванню з огляду на наступне.
Відповідно до трудової книжки позивачки, копія якої наявна в матеріалах справи підтверджується факт того, що позивачка з 06.08.1979 року по 01.01.1991 рік працювала в закладі комунальної форми власності, а саме в обласному лікувально-санаторному управлінні на посаді медсестри фізіотерапевтичного відділення.
Так, розділом 2 Переліку N 909, лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад) визначено, що у лікарняних закладах, лікувально-профілактичних закладах особливого типу, лікувально-трудових профілакторіях, амбулаторно-поліклінічних закладах, закладах швидкої та невідкладної медичної допомоги, закладах переливання крові, закладах охорони материнства і дитинства, санаторно-курортних закладах, установах з проведення лабораторних та інструментальних досліджень і випробувань Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби та територіальних органах Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби (щодо працівників, які не є державними службовцями), санітарно-епідеміологічних закладах, діагностичних центрах належать до посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугою років.
Приміткою 2 до Переліку регламентовано, що робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених цим переліком, дає право на пенсію незалежно від форми власності або відомчої належності закладів і установ.
З огляду на встановлені обставини слідує, що весь страховий стаж ОСОБА_1 сумарно перевищує 40 років, відповідно дає право на пенсію за вислугу років згідно з положеннями пунктів "е" і "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення".
Враховуючи положення пунктом 7-1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону N 1058-IV відповідно до якого особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е" - "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію, при призначенні пенсії за віком виплачується грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення та з огляду на те, що позивачці лише з 03.07.2020 року призначена пенсія за віком, а іншої пенсії вона  не отримувала, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивачка має право на грошову допомогу, передбачену пунктом 7-1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Тому, рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про відмову у призначенні ОСОБА_1 грошової допомоги, передбаченої пунктом 7-1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", викладене в листі від 23.07.2020року, є протиправним і підлягає скасуванню.
Таким чином, з метою належного захисту прав позивача, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та правомірного висновку про необхідність зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу, передбачену пунктом 7-1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Щодо витрат позивача на правничу допомогу адвоката, пов`язану зі справою, то колегія суддів зазначає, що з огляду на те, що в цій частині апелянтом рішення суду першої інстанції не оскаржується та керуючись положеннями ч. 1 ст. 308 КАС України, колегія суддів не надає оцінку прийнятому рішенню в цій частині.
Відповідно до ч.1-3 ст.242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції було допущено неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 08 лютого 2021 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.
          
Головуючий	 	 	Капустинський М.М.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Смілянець Е. С.    Сапальова Т.В.