ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

06 квітня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 160/12417/20	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді  Юрко І.В. (доповідач), суддів:  Чабаненко С.В., Чумака С.Ю.,     
секретарі судового засідання Рубана А.В.,
за участі позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідача Шустової А.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Дніпропетровської обласної прокуратури на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2020 року в адміністративній справі №160/12417/20 (головуючий суддя першої інстанції Бондар М.В., рішення у повному обсязі складено 05.01.2021 року) за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної прокуратури про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:
Позивач 01.10.2020 року (згідно штампу на поштовому конверті) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Дніпропетровської обласної прокуратури, в якому з урахуванням уточненої позовної заяви, просив:
- визнати протиправною бездіяльність Дніпропетровської обласної прокуратури щодо ненарахування та невиплати йому вихідної допомоги при звільненні в розмірі середньомісячного заробітку у сумі 24275,22 грн.;
- зобов`язати Дніпропетровську обласну прокуратуру нарахувати та виплатити йому вихідну допомогу при звільненні в розмірі середньомісячного заробітку, що складає 24275,22 грн.;
- стягнути з Дніпропетровської обласної прокуратури на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 01.09.2020 року по день фактичного розрахунку з урахуванням середньоденного розміру 1129,08 грн. із утриманням податків та інших обов`язкових платежів.
В обгрунтування позовних вимог зазначено, що відповідно до наказу прокуратури Дніпропетровської області від 17.08.2020 року №1010к його звільнено на підставі пп.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру». Проте, під час розрахунку не було здійснено виплату вихідну допомоги при звільненні, яка передбачена  ст.44 КЗпП України. Вказує, що така виплата не передбачена  Законом України «Про прокуратуру», проте якщо нормами спеціального закону не врегульовано таке питання, в даних правовідносинах підлягають застосуванню норми КЗпП України. Крім того зазначає, що враховуючи невиконання відповідачем обов`язку з виплати вихідної допомоги при звільненні, наступає передбачена  ст.117 КЗпП України  відповідальність.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2020 року позовні вимоги задоволено.
Визнано протиправною бездіяльність Дніпропетровської обласної прокуратури щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні в розмірі середньомісячного заробітку у сумі 24275,22 грн..
Зобов`язано Дніпропетровську обласну прокуратуру нарахувати та виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні в розмірі середньомісячного заробітку, що складає 24275,22 грн..
Стягнуто з Дніпропетровської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 01.09.2020 року по день фактичного розрахунку з урахуванням середньоденного розміру 1129,08 грн. із утриманням податків та інших обов`язкових платежів.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та прийняти постанову про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необгрунтованим та таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Апелянт вказує, що судом першої інстанції не враховано , що правові підстави для виплати позивачу вихідної допомоги відсутні, оскільки така виплата не передбачена  Законом України «Про прокуратуру»  у разі звільнення прокурора на підставі пп.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру». Вказує, що за наслідками проходження позивачем атестації кадровою комісією прийнято рішення про його неуспішне проходження атестації, та наказом прокурора Дніпропетровської області від 17.08.2020 року №1010к позивача звільнено з посади прокурора відділу ювенальної юстиції прокуратури Дніпропетровської області та з органів прокуратури. Проте, такі рішення оскаржуються позивачем у судовому порядку. Посилається на те, що норми  Закону України «Про прокуратуру»  є пріоритетними перед нормами  КЗпП України  і трудове законодавство підлягає застосуванню у випадку, якщо нормами спеціального закону не врегульовано спірних правовідносин або коли про застосування приписів трудового законодавства прямо йдеться у спеціальному законі.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив вимоги апеляційної скарги залишити без задоволення.
В судовому засіданні апеляційної інстанції представник відповідача вимоги апеляційної скарги підтримала, просила їх задовольнити.
Позивач проти вимог апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до частин першої та другої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та представника відповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на скаргу, встановила наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 у період з 23.03.2003 року по 31.08.2020 року обіймав посади в органах прокуратури.
З 01.06.2020 року ОСОБА_1 обіймав посаду прокурора відділу ювенальної юстиції прокуратури Дніпропетровської області (а.с.14).
Наказом прокуратури Дніпропетровської області №1010к від 17.08.2020 року ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора відділу ювенальної юстиції прокуратури Дніпропетровської області та органів прокуратури на підставі підпункту 9 частини 1  статті 51 Закону України «Про прокуратуру»  з 31 серпня 2020 року (а.с.9). 
Вказаний наказ прийнятий на підставі пункту 3 частини першої  статті 11 Закону України «Про прокуратуру», підпункту 2 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури»  .
21.10.2020 року позивач звернувся із до Дніпропетровської обласної прокуратури із запитом про причини ненарахування та невиплати вихідної допомоги.
Відповідач листом від 30.10.2020 року повідомив ОСОБА_1 , в якому зазначено, що виплата вихідної допомоги прокурорам, звільненим згідно із пунктом 9 частини 1  статті 51 Закону України «Про прокуратуру»  не передбачена.
Не погодившись з відмовою відповідача у виплаті вихідної допомоги, позивач оскаржив таку відмову до суду.

Переглядаючи справу в порядку апеляційного провадження, апеляційний суд не погоджується із висновками суду першої інстанції про задоволення позовних вимог з огляду на таке.
Відповідно до  ст.19 Конституції України  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Відповідно до п.6 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» №113-ІХ (далі по тексту - Закон №113) з дня набрання чинності цим  Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі п.9 ч.1  ст.51 Закону України «Про прокуратуру» №1697 (далі по тексту - Закон №1697).
За приписами п.7 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113 прокурори та слідчі органів прокуратури, які на день набрання чинності цим  Законом  займають посади прокурорів і слідчих у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.
Згідно із п.10 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113, зокрема, прокурори Генеральної прокуратури України мають право в строк, визначений Порядком проходження прокурорами атестації, подати Генеральному прокурору заяву про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах. У заяві також повинно бути зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних, на застосування процедур та умов проведення атестації. Форма та порядок подачі заяви визначаються Порядком проходження прокурорами атестації.
Відповідно до ч.3  ст.16 Закону №1697  прокурор може бути звільнений лише з підстав та в порядку, передбачених цим Законом.
Згідно із п.9 ч.1  ст.51 цього Закону  прокурор звільняється з посади, зокрема, у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
За приписами пп.2 п.19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113 прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі  пункту 9  частини першої  статті 51 Закону України «Про прокуратуру»  за умови настання однієї із наступних підстав, зокрема рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури;
Виплата вихідної допомоги при звільненні з підстав, передбачених статтями  36,  38-41 КЗпП  визначено  статтею 44 КЗпП України, відповідно до якої при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті  36  та пунктах 1, 2 і 6 статті  40  цього  Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.
Як зазначалось вище, позивача звільнено з посади прокурора відділу ювенальної юстиції прокуратури Дніпропетровської області та органів прокуратури відповідно до пп.2 п.19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-ІХ та на підставі п.9 ч.1  ст.51 Закону №1697.
Законом №113  доповнено  ст.40 КЗпП України  частиною п`ятою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього  Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус».
Крім того, відповідно до  статті 222 КЗпП України  особливості розгляду трудових спорів суддів, прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних, наукових та інших установ прокуратури, які мають класні чини, встановлюється законодавством.
Апеляційний суд зауважує, що зміст цих правових норм вказує на пріоритетність спеціального закону перед нормами  КЗпП України  щодо звільнення окремих категорій працівників з підстав, визначених ч. 1  ст. 40 КЗпП.
Трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального закону не врегульовані спірні правовідносини або коли про застосування приписів трудового законодавства прямо йдеться у спеціальному законі.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 31 січня 2018 року у справі № 820/1119/16 та від 4 жовтня 2018 року у справі № 809/69/16.
Враховуючи те, що позивача звільнено з підстав та у порядку, передбачених  Законами № 1697  і  № 113, якими не передбачено виплату вихідної допомоги при звільненні, позивач не набув права на її отримання.
При цьому, апеляційний суд зазначає, що посилання позивача та суду першої інстанції на положення  ст. 44 КЗпП України як на підставу задоволення позову є помилковими, оскільки зазначена норма передбачає виплату вихідної допомоги при звільненні особи за конкретним і виключним переліком підстав і статей, при цьому, ні  Закону № 1697, ні  Закону № 113, відповідно до яких позивач звільнений з органів прокуратури, в цьому переліку немає.
З огляду на вказане колегія суддів вважає, що  статтею 44 КЗпП України  спірні відносини взагалі не регулюються.
Таким чином, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції, що позов у частині стягнення з відповідача на користь позивача вихідної допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку є обґрунтованим і підлягає задоволенню.
Що стосується позовної вимоги про стягнення з Дніпропетровської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні останнього з 01.09.2020 року по день фактичного розрахунку з урахуванням середньоденного розміру 1129,08 грн. із утриманням податків та інших обов`язкових платежів, то колегія суддів також вважає, що слід відмовити у задоволенні позову в цій частині, оскільки така вимога є похідною від вимоги про стягнення з Дніпропетровської обласної прокуратури на користь позивача вихідної допомоги при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку.
Враховуючи зазначені вище обставини в їх сукупності, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановлені рішення допустив неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, що у відповідності до статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
Керуючись статтями 77, 243, 250, 308, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Дніпропетровської обласної прокуратури на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2020 року в адміністративній справі №160/12417/20 задовольнити.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 грудня       2020 року в адміністративній справі №160/12417/20 скасувати.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної прокуратури про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 06 квітня 2021 року.

   
Головуючий - суддя                                                                      І.В. Юрко 

                               суддя                                                                      С.В. Чабаненко 

                               суддя                                                                      С.Ю. Чумак