Справа № 344/3946/20 
Провадження № 22-ц/4808/386/21 
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М. 
Суддя-доповідач Девляшевський 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 квітня 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
       судді-доповідача                Девляшевського В.А., 
                       суддів:                Бойчука І.В., Фединяка В.Д.,
                       секретаря                Мельник О.В.,
                       з участю:                представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене головуючою суддею Бабій О.М. 16 грудня 2020 року, повний текст якого складено 28 грудня 2020 року,
в с т а н о в и в:
У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з позовом про стягнення грошових коштів. В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказував, що постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 07 червня 2018 року на його користь із ОСОБА_5 було стягнуто грошові кошти у розмірі 52 915 грн. Однак, дана постанова не була виконана у зв`язку зі смертю боржника 03 листопада 2018 року. Постановою старшого державного виконавця Трощак К.М. від 18 квітня 2019 року виконавче провадження у даній справі було закінчено. Посилаючись на те, що лише 27 лютого 2020 року йому стало відомо про відкриття спадкової справи та наявність спадкоємців ОСОБА_5 , якими є його дружина ОСОБА_3 та брат ОСОБА_4 , просив стягнути на свою користь з відповідачів по 26457,50 грн боргу.
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 16 грудня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено. Постановлено стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі по 26 457,50 грн з кожного. Цим же рішенням з відповідачів стягнуто по 420,40 грн судового збору з кожного.
Не погоджуючись із даним рішенням суду, представник ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, до якої у відповідності до ст. 363 ЦПК України приєднався відповідач ОСОБА_4 . На думку представника відповідачки, поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що обов`язок боржника щодо сплати присудженої за його життя заборгованості не припинився внаслідок його смерті, а перейшов до його спадкоємців. А тому представник ОСОБА_3 вважає, що суд першої інстанції повинен був відмовити у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до спадкоємців боржника, які є його правонаступниками, про стягнення тієї ж суми боргу, або закрити провадження у цій справі (186,255 ЦПК). Крім того, представник відповідачки зауважує, що суд першої інстанції до даних правовідносин невірно застосував ст. 1282 ЦК України, оскільки судове рішення про захист майнового права ОСОБА_1 у даному зобов`язанні вже було ухвалено, а процесуальні питання сторін, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах, вирішуються відповідно до розділу 6 ЦПК України, а не в позовному провадженні. Посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, просить його скасувати, а провадження у даній справі закрити.
У надісланому на адресу суду відзиві ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 заперечує. Позивач вказує, що його ніхто не повідомляв про відкриття та прийняття спадщини після смерті боржника ОСОБА_5 , і даний факт відповідачами було визнано в суді першої інстанції. А тому, на думку позивача ОСОБА_1 , він мав право звернутися до відповідачів із даним позовом, а не замінювати сторону виконавчого провадження у справі за його позовом до ОСОБА_5 . Крім того зауважує, що закінчення виконавчого провадження позбавляє особу права на повторне пред`явлення виконавчого документу до виконання, оскільки даний лист із постановою про закінчення виконавчого провадження підлягав поверненню до суду, або іншого органу, який його видав. Також ОСОБА_1 звертає увагу суду на те, що апелянти не заперечують свого обов`язку щодо сплати боргу. Посилаючись на законність та обґрунтованість оскарженого рішення, просить апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 та ОСОБА_4 залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.
В засідання апеляційного суду відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6 , не з`явилися з невідомих причин, хоча про час і місце судового розгляду були повідомлені завчасно у встановленому законом порядку. Отже є правові підстави для розгляду справи у їх відсутності.
Представник ОСОБА_1 проти доводів апеляційної скарги заперечив, вважаючи, що позивач має право самостійно обрати спосіб захисту свого порушеного права, в тому числі звернутися з позовом до спадкоємців боржника. Представник зазначив, що встановлений законом строк ОСОБА_1 не пропустив, оскільки про закриття виконавчого провадження дізнався тільки в кінці 2019 року, а про конкретних спадкоємців ОСОБА_5 йому стало відомо в лютому 2020 року. Рішення суду вважає законним та обгрунтованим, а тому просить залишити його без змін.
Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції прийшов до висновку, що грошові кошти в розмірі 52 915 грн позивачу після смерті боржника повернуті не були, майно боржника успадковано відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а тому порушене право позивача на повернення коштів підлягає захисту. З цим висновком суду першої інстанції апеляційний суд погоджується з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено і з матеріалів справи вбачається, що постановою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 07 червня 2018 року з ОСОБА_5 в користь позивача ОСОБА_1 стягнуто грошові кошти в розмірі 52 915 грн (а.с.6-8).
На виконання вказаної постанови Івано-Франківським міським судом 26 липня 2018 року видано виконавчий лист №344/171/17 та відкрито виконавче провадження №57118636 (а.с.9). 
Однак, вищевказана постанова апеляційного суду про стягнення на користь позивача грошових коштів виконана не була, оскільки ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть Серії НОМЕР_1 від 03 листопада 2018 року (а.с. 30). 
У зв`язку із смертю боржника державним виконавцем 18 квітня 2019 року було прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження (а.с. 9). 
Також судом першої інстанції з`ясовано, що спадкоємцями ОСОБА_5 за законом є відповідачі у даній справі — його дружина ОСОБА_3 та брат ОСОБА_4 , що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями свідоцтв про право на спадщину (а.с.71, 73).
Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У п. 9 ч. 3ст. 129 Конституції України вказано, що до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
Зазначене конституційне положення відображено і у п. 7 ч 2 ст. 2 та ст. 10 ЦПК України, згідно з якими судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Порядок виконання судових рішень та повноваження виконавців при вчиненні виконавчих дій визначені Законом України «Про виконавче провадження».
Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
В статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» визначено підстави для закінчення виконавчого провадження.
Так, зокрема, виконавче провадження (п. 3 ч. 1 ст. 39 вказаного вище Закону) підлягає закінченню у разі смерті, оголошення померлим або визнання безвісно відсутнім стягувача чи боржника. Рішення державного виконавця про закінчення виконавчого провадження оформлюється постановою.
З огляду на зазначене, державний виконавець після смерті боржника - фізичної особи зобов`язаний закінчити виконавче провадження незалежно від того, чи допускають його обов`язки перед кредитором правонаступництво.
Можливості прийняття виконавцем будь-яких інших процесуальних рішень у випадку смерті боржника - фізичної особи, даний Закон не передбачає.
Отримавши дані про смерть боржника, за правилами ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець повинен вирішити питання про закінчення виконавчого провадження.
Апеляційний суд зауважує, що редакція цієї статті Закону викладена таким чином, що дозволяє дійти висновку, що у разі смерті боржника обов`язковим є закінчення виконавчого провадження.
Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 442 ЦПК України у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що у разі смерті боржника, до якого у кредитора існує грошове зобов`язання, за наявності спадкоємців відбувається заміна боржника в зобов`язанні.
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
Відповідно до статті 1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.
Спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині (частина перша статті 1282 ЦК України).
Оскільки зі смертю боржника зобов`язання з повернення заборгованості включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитором вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України.
Відповідний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 676/1958/16-ц, Верховного Суду від 05 лютого 2019 року у справі № 49/157-06, а також Верховного Суду від 02 квітня 2020 року у справі №471/162/14-ц.
Із матеріалів справи випливає, що у визначені статтею 1281 ЦК України строки стягувач дії щодо заміни сторони виконавчого провадження правонаступником не вчинив, оскільки про наявність спадкоємців померлого ОСОБА_5 йому відомо не було.
З огляду на вищезазначене норми чинного законодавства та наявні в матеріалах справи документальні відомості, апеляційний суд погоджується із висновком суду про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_7 до спадкоємців померлого боржника.
А тому, доводи апелянтів про неправильне застосування судом першої інстанції ст.1282 ЦК України є необгрунтованими.
Апеляційний суд також відхиляє твердження відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про те, що процесуальні питання сторін, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах, вирішуються відповідно до розділу 6 ЦПК України, а не в позовному провадженні, оскільки вони не узгоджуються з вищезгаданими нормами чинного законодавства та висновками Верховного Суду.
Інші доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам позивача у суді першої інстанції, яким місцевий суд надав належну оцінку. Висновки суду є достатньо аргументованими, а тому апеляційний суд вважає, що повторно відповідати на ті самі аргументи заявника необхідності немає. 
При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Вищевикладене свідчить про те, що апеляційна скарга є безпідставною, а тому не підлягає задоволенню.
Таким чином, судове рішення в даній справі ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги зводяться лише до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції.
З огляду на вищенаведене апеляційна скарга відповідно до частини 1 статті 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Керуючись ст. ст. 268, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 та ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 16 грудня 2020 року — без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач                                                        В.А. Девляшевський
Судді:                                                                 І.В. Бойчук
                                                                               В.Д. Фединяк

Повний текст постанови складено 22 квітня 2021 року.