Справа № 344/1065/20 
Провадження № 22-ц/4808/621/21 
Головуючий у 1 інстанції Антоняк Т. М. 
Суддя-доповідач Мелінишин Г.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:
               головуючої (суддя-доповідач)                Мелінишин Г.П.
               суддів:                                        Пнівчук О.В., Томин О.О.,
               за участю секретаря                        Капущак С.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Державного підприємства «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» Тернівського Миколи Юліановича на рішення Івано-Франківського міського суду в складі судді Антоняка Т.М., ухвалене 16 лютого 2021 року в м. Івано-Франківську, повний текст якого виготовлено 22 лютого 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» про стягнення заборгованості по заробітній платі, вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди, 
в с т а н о в и в:
У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Державного підприємства «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» про стягнення заборгованості по заробітній платі, вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди.
Позов обґрунтовував тим, що з 11 серпня 2008 року працював на ДП «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод». Наказом №277 від 25 листопада 2019 року його звільнено з роботи згідно з частиною третьою статті 38 КЗпП України (в зв`язку з невиплатою заробітної плати), з виплатою компенсації за невикористану щорічну основну відпустку за 17 календарних днів та вихідної допомоги в розмірі тримісячного середнього заробітку. Всупереч положення статті 116 КЗпП України в день звільнення з ним не проведено повного розрахунку, заборгованість по заробітній платі становить 84 131,13 грн. Також підприємством не виплачено вихідну допомогу у розмірі 18 537,00 грн. Вважає, що за затримку розрахунку при звільненні відповідач зобов`язаний виплатити середній заробіток. Крім того, внаслідок неправомірних дій ДП щодо оплати праці йому завдано і моральну шкоду. Посилаючись на зазначені обставини ОСОБА_1 , з урахуванням заяв про збільшення позовних вимог, просив суд стягнути з ДП «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» на його користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 84 131,13 грн, вихідну допомогу у розмірі 18 537,00 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26 листопада 2020 року по 31 січня 2021 року у розмірі 114 654,70 грн та моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн.
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 16 лютого 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто зДП «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 84 131,31 грн, вихідну допомогу у розмірі 18 537,00 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 114 654,70 грн та 1 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Також стягнуто з ДП «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» на користь ОСОБА_1 та держави по 840,80 грн судового збору.
Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з підтвердження матеріалами справи, що при звільненні відповідач не виплативйому заборговану заробітну плату у розмірі 84 131,31 грн та вихідну допомогу у розмірі 18 537,00 грн. А тому вимога позивача про стягнення цих сум є обґрунтованою. Оскільки в день звільнення з ним не було проведено повний розрахунок, з ДП підлягає стягненню і середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 114 654,70 грн. Також врахувавши характер та обсяг страждань працівника, зробив висновок про відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 000,00 грн.
В апеляційній скарзі представник ДП «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права просить рішення суду в частині стягнення заробітної плати, вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні змінити. Стягнути на користь позивача заборгованість по заробітній платі в розмірі 68 808,85 грн, 14 922,28 грн невиплаченої вихідної допомоги та 91 140,25 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Вказані суми визначені без утримання податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів. Рішення суду в частині відшкодування моральної шкоди залишити без змін.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд необґрунтовано погодився з наданим позивачем розрахунком середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Так згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Беручи до уваги суми виплат, які враховуються при обчисленні середньої заробітної плати за вересень та жовтень 2019 року, кількість відпрацьованих днів за ці місяці, середньоденний заробіток позивача становить 308,95 грн ((6 469,73 +2 798,73) / (20+10). Таким чином розмір середньої заробітної плати за час затримки складає 91 140,25 грн (308,95 грн х 295 робочих днів).
Також згідно із довідкою №Б-750 від 11 грудня 2019 року заборгованість ДП «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» по всіх виплатах становила 84 131,13 грн. Вказана сума включає заборгованість по заробітній платі у розмірі 69 208,85 грн та 14 922,28 грн вихідної допомоги з урахуванням оподаткування. Крім того, під час розгляду справи ОСОБА_1 виплачено заборгованість по заробітній платі у розмірі 400,00 грн. Отже фактична сума заборгованості по заробітній платі становить 68 808,85 грн.
Безпідставно, на думку апелянта, місцевим судом зазначено у резолютивній частині рішення суду і про стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням обов`язкових платежів та зборів.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, з повним та об`єктивним дослідженням усіх доводів сторін, поданих доказів, що мають значення для справи. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін.
У засіданні апеляційного суду представник ДП «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» Тернівський М.Ю. доводи скарги підтримав з наведених у ній мотивів.
ОСОБА_1 доводів скарги не визнав посилаючись на обґрунтованість висновків суду. 
Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
З огляду на зміст апеляційної скарги та її прохальну частину рішення місцевого суду переглядається в апеляційному порядку лише в частині стягнення заробітної плати, вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. 
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.
Суд першої інстанції встановив, і це підтверджується матеріалами справи, що позивач перебував у трудових відносинах з ДП «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» та працював на різних посадах, зокрема з 01 березня 2019 року - на посаді начальника комерційного відділу. Наказом №277 від 25 листопада 2019 року його звільнено з роботи на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України (у зв`язку з невиплатою заробітної плати) (а.с.8-11, 15).
За змістом акта управління Держпраці в Івано-Франківської області Державної служби України з питань праці №ІФ2110/1673/АВ від 19 грудня 2019 року у день звільнення ОСОБА_1 з роботи не проведено повного розрахунку. Також вказано, що у порушення вимог статті 44 КЗпП України йому не виплачено 18 537,00 грн вихідної допомоги (а.с.56-59).
Відповідно до довідки ДП «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» № Б-750 від 11 грудня 2019 року заборгованість перед позивачем по всіх виплатах станом на 12 грудня 2019 року складає 84 131,13 грн (а.с.16).
Згідно листа №Б-279 від 14 серпня 2020 року відповідач виплатив йому частину заборгованості по заробітній платі у сумі 400,00 грн (а.с.85).
Положеннями частини четвертої статті 43 Конституції України передбачено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
За приписами статті 1 Закону України «Про оплату праці», частини першої статті 94 КзпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану роботу.
Статтею 47 КЗпП України визначено обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Отже, всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення.
Згідно з положеннями частини другої статті 12, частини першої, шостої статті 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Встановлено, що при звільненні з позивачем не був проведений повний розрахунок та не виплачено усі належні йому суми. 
Звертаючись до суду із вказаним позовом ОСОБА_1 зазначав, що розмір заборгованості по заробітній платі складає 84 131,13 грн, а вихідної допомоги – 18 537,00 грн.
Разом з тим, у засіданні апеляційного суду з`ясовано, що на час звільнення позивача з роботи йому до виплати належало 69 208,85 грн заробітної плати та 14 922,28 грн вихідної допомоги відповідно до статті 44 КЗпП України. При цьому з розрахункових листів за квітень 2018 року та за період з лютого по листопад 2019 року вбачається, що з нарахованих сум заробітної плати та інших виплат роботодавцем утримано всі обов`язкові платежі.
Будь-яких доказів на спростування цих сум ним не надано.
За таких обставин, враховуючи виплату у березні 2020 року заборгованості по заробітній платі за червень 2019 року у розмірі 400,00 грн, колегія суддів вважає, що на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 68 808,85 грн заборгованості по заробітній платі та 14 922,28 грн вихідної допомоги. Вказані суми визначені з врахуванням попереднього утримання роботодавцем в дохід держави всіх обов`язкових платежів, а отже вони повторно утримуватися не можуть.
Частиною першою статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає встановлена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Встановивши, що при звільненні позивача з роботи ДП «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» не провів з ним повний розрахунок, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Проте колегія суддів не може погодитися з розміром присудженої до стягнення суми середнього заробітку.
Відповідно до абзацу третього пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, в редакції на час розгляду справи (далі - Порядок № 100), середньомісячна заробітна плата за час затримки розрахунку обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. 
Згідно з пунктом 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Положеннями пункту 4 Порядку передбачено, що при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці не враховуються одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо), а також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.
Останніми двома місяцями роботи ОСОБА_1 перед звільненням є вересень та жовтень 2019 року. За ці місяці йому нараховано заробітну плату у розмірі 9 268,46 грн (вересень - 6 466,73 грн + жовтень - 2 798,73 грн.), без урахування виплат у жовтні по щорічній відпустці у сумі 4 314,24 грн та матеріальної допомоги в сумі 2 650,00 грн. За цей період позивач відпрацював 30 робочих днів. Таким чином, його середньоденна заробітна плата становить 308,95 грн (9 268,46:30). 
За таких обставин та враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 91 140,25 грн (308,95 грн х 295 днів). Розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку обчислений судом з урахуванням податків та обов`язкових платежів, які підлягають відрахуванню в дохід держави при виплаті позивачу вказаної суми.
При цьому колегія суддів не приймає до уваги пояснення ОСОБА_1 та його розрахунок середньомісячного заробітку, оскільки такі суперечать Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Окрім того, позивач не оспорював суми нарахованої йому заробітної плати.
Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
З огляду на вищенаведене колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, оскаржуване рішення в частині стягнення на користь позивача заборгованості по заробітній платі, вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні змінити. 
В силу частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
За положеннями частин першої та другої статті 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина шоста статті 141 ЦПК України). 
Пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» у редакції, яка діє з 1 вересня 2015 року, передбачено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.
Згідно частин другої статті 6 Закону України « Про судовий збір» у разі якщо розмір позовних вимог збільшено або пред`явлено нові позовні вимоги, недоплачену суму судового збору необхідно сплатити до звернення до суду з відповідною заявою.
Матеріалами справи підтверджується, що за подання позовної заяви ОСОБА_1 сплачено 840,80 грн судового збору (а.с.27). Натомість судовий збір за подання позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди та у зв`язку із збільшенням розміру позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки при звільненні сплачено не було. 
За подання апеляційної скарги ДП «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» сплачено судовий збір на загальну суму 3 409,85 грн (а.с. 131, 140).
За таких обставин, враховуючи категорію справи, часткове задоволення позовних вимог з відповідача на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути 840,80 грн, а на користь держави - 917,77 грн судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції. При цьому з позивача підлягає стягненню 405,75 грн недоплаченого судового збору за подання позовної заяви. 
Також враховуючи вимоги апеляційної скарги, розмір судового збору за подання апеляційної скарги, звільнення позивача від сплати судового збору по вимозі про стягнення заборгованості по заробітній платі та вихідної допомоги, з ОСОБА_1 на користь ДП «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» належить стягнути 1 719,83 грн судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. Судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 540,02 грн підлягає компенсації підприємству за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Разом з тим, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, колегія суддів вважає, що наявні підстави для застосування положень частини 10 статті 141 ЦПК України, згідно якої при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Таким чином, суд приходить висновку про стягнення з позивача на користь відповідача 879,03 грн (1 719,83 - 840,80) понесених судових витрат. ДП «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України необхідно компенсувати 622,25 грн (1 540,02 - 917,77) понесених судових витрат.
Окрім того, матеріалами справи підтверджується, що при поданні апеляційної скарги товариством долучено платіжне доручення №539 від 18 березня 2021 року про сплату судового збору в сумі 1 261,20 грн (а.с.131).
Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 23 березня 2021 року апеляційна скарга була залишена без руху для усунення недоліків, а саме: для надання нової редакції апеляційної скарги та для сплати судового збору у встановленому законом розмірі.
01 квітня 2021 року апелянтом надано платіжне доручення від 31 березня 2021 року №675 про сплату 2 148,65 грн судового збору. При цьому в уточненні до апеляційної скарги він просив за результатами розгляду скарги повернути надмірно сплачену суму такого.
Відповідно до частини другої статті 133 ЦПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила, за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.
Частиною другою статті 7 Закону України «Про судовий збір» визначено, що у випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми; в інших випадках, установлених частиною першою цієї статті, - повністю.
У пункті 5 Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 03 вересня 2013 року № 787, зазначено, що повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджетів здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а при поверненні судового збору (крім помилково зарахованого) - за ухвалою суду, яка набрала законної сили.
Враховуючи, що ДП «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» оскаржує рішення тільки в частині позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі, вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то судовий збір за подання апеляційної скарги становить 3 259,85 грн. Відповідно до платіжних доручень апелянтом сплачено судовий збір у загальному розмірі 3 409,85 грн.
З урахуванням наведеного надміру сплачений апелянтом судовий збір за платіжним дорученням від 31 березня 2021 року № 675 у сумі 150,00 грн необхідно йому повернути.
Керуючись статтями 374, 376, 381 – 384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Державного підприємства «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» задовольнити частково.
Рішення Івано-Франківського міського суду від 16 лютого 2021 року в частині стягнення на користь ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі, вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та судового збору змінити.
Стягнути з Державного підприємства «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» (місце знаходження: вул. Хриплинська,11, м. Івано-Франківськ, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 07552205) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) 68 808,85 грн заборгованості по заробітній платі без відрахування всіх обов`язкових платежів, 14 922,28 грн вихідної допомоги без відрахування всіх обов`язкових платежів, а також 91 140,25 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненніз відрахуванням із вказаної суми всіх обов`язкових платежів.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь держави 405,75 грн недоплаченого судового збору за подання позову.
Стягнути з  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користьДержавного підприємства «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» (місце знаходження: вул. Хриплинська,11, м. Івано-Франківськ, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 07552205) 879,03 грн понесених судових витрат.
Компенсувати Державному підприємству «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» (місце знаходження: вул. Хриплинська,11, м. Івано-Франківськ, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 07552205) за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України 622,25 грн понесених судових витрат. 
Зобов`язати Головне управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області повернути Державному підприємству «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» надміру сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 150,00 грн згідно платіжного доручення від 31 березня 2021 року № 675.
       Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча                                                                        Г.П. Мелінишин
Судді:                                                                                 О.В. Пнівчук
       О.О. Томин

Повний текст постанови складено 16 червня 2021 року