Постанова 
Іменем України 
 
22 квітня 2021 року
м. Київ
 
справа № 712/4821/16
провадження № 61-16421св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Жданової В. С. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В.,
 
учасники справи:
позивач - акціонерне товариство «Альфа-Банк»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 13 січня 2020 року у складі судді Токової С. Є. та постанову Черкаського апеляційного суду від 07  жовтня 2020 року у складі колегії суддів: Карпенко О. В., Василенко  Л.  І., Нерушак Л. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2016 року акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
Позов мотивовано тим, що 05 серпня 2008 року між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк»), та ОСОБА_2 укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії №  027/699325-КV, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру в розмірі 13600,00 дол. США зі сплатою 10,90% річних строком до 04 серпня 2023  року. 
31 жовтня 2008 року між сторонами укладено додаткову угоду № б/н про внесення змін до кредитного договору № 027/699325-КV від 05 серпня 2008 року, відповідно до пункту 1.1 якої з 17 листопада 2008 року встановлено процентну ставку за повернення кредиту на рівні 11,9 % річних.
Посилаючись на неналежне виконання відповідачем умов договору, внаслідок чого станом на 10 лютого 2016 року утворилась заборгованість у розмірі 10 732,68 дол. США, що еквівалентно 278 454,50  грн, яка складається з: заборгованості за кредитом в сумі 9 051,17 дол. США; заборгованості за відсотками - 1 431,57 дол. США; пені за несвоєчасне повернення відсотків - 249,94 дол. США, банк просив позов задовольнити.
Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 10 грудня 2019  року змінено первісного позивача у справі АТ «Укрсоцбанк» на його правонаступника - АТ «Альфа-Банк».
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 13 січня 2020 року позов задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором № 027/699325-КV від 05  серпня 2008 року в розмірі 10 732,68 доларів США, що згідно курсу Національного банку України станом на 10 лютого 2016 року становить 278 454,50 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач належним чином не виконував взяті на себе зобов`язання з повернення кредитних коштів, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню з нього на користь банку у заявленому розмірі.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Черкаського апеляційного суду від 07 жовтня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 13 січня 2020 року - без змін.
Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про задоволення позову, оскільки відповідачем було підписано договір про внесення змін № 1 від 26 вересня 2014 року та здійснено в рахунок погашення існуючої заборгованості за договором кредиту останній платіж 20 жовтня 2014 року. Враховуючи, що позивач звернувся до суду 22 квітня 2016 року, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для застосування позовної давності до цих спірних правовідносин.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і передати справу на новий розгляд.
Підставами касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 20 березня 2018 року в справі №  161/6125/17, від 16  травня 2019 року в справі № 302/1143/16-а, від 21  жовтня 2019 року в справі № 804/4871/18, від 17  грудня 2019 року в справі № 808/1914/18, від 24 грудня 2019 року в справі № 810/3214/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України); суд апеляційної інстанції розглянув справу за його відсутності (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 5 частини першої статті 411 ЦПК України).
 
Касаційна скарга мотивована тим, що підтвердженням здійснення операції отримання позичальником готівкових кредитних коштів є заява на видачу готівки, проте судами попередніх інстанцій не враховано, що позивачем не надано суду підтверджень видачі коштів саме в зазначеному в договорі розмірі. Також позивачем не надано доказів коли було допущено прострочення по кредиту, в якому розмірі, яка сума простроченої заборгованості по тілу та відсотками, не надано жодних доказів наявності прострочених зобов`язань. Згідно висновку експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи № 192/18-23 від 29 листопада 2018 року заборгованість відповідача станом на 10  лютого 2016 року по тілу кредиту становила 7 251,17 дол. США, по процентах за користування кредитом - переплата у сумі 179,77 дол. США, тому факт наявності простроченої заборгованості в ході розгляду справи станом на день звернення до суду нічим не підтверджено, а тому у позивача були відсутні правові підстави для звернення до суду з позовом про дострокове стягнення боргу. Суди попередніх інстанцій не звернули уваги, що позичальник здійснив оплату по тілу кредиту 19 січня 2011 року, а наступна оплата відбулась лише 02 жовтня 2014 року, тому строк позовної давності щодо сплати основної суми кредиту розпочався 19  лютого 2011 року, проте банк звернувся до суду 22 квітня 2016 року, тобто з пропуском строку позовної давності. Також зазначав, що апеляційний суд розглянув справу за його відсутності незважаючи на його клопотання про відкладення розгляду справи.
 
Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу та узагальнення його доводів
 
У січні 2021 року АТ «Альфа-Банк» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому просило касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін, посилаючись на те, що експертом не спростований наданий банком розрахунок заборгованості, а не враховано два транші з видачі кредитних коштів. Експерт у судовому засідання під фіксацію засвідчила, що за умови врахування всіх траншів, розрахунок позивача складений вірно та відповідає умовам договору. Виписки з особового рахунка клієнта банку є документами, що підтверджують фінансові операції. Також зазначав, що останній платіж був здійснений відповідачем 22 грудня 2011 року, 26  вересня 2014 року між сторонами укладено договір про внесення змін до кредитного договору, що свідчить про визнання відповідачем свого боргу, та після цього відповідач здійснив ще чотири платежі, зокрема, й 20 жовтня 2014 року, що встановлено судами попередніх інстанцій, а тому банк не пропустив строк позовної давності.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 22 грудня 2020 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано справу № 712/4821/16 з Соснівського районного суду м. Черкаси. Зупинено виконання рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 13 січня 2020 року, яке залишено без змін постановою Черкаського апеляційного суду від 07  жовтня 2020 року, до закінчення касаційного провадження.
 
У січні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що 05 серпня 2008 року між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-банк», та ОСОБА_2 укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії №  027/699325-КV, відповідно до умов пункту 1.1. якого ОСОБА_1 на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання отримав грошові кошти в розмірі 13600,00 дол. США зі сплатою 10,90 процентів річних та кінцевим терміном погашення заборгованості не пізніше 04 серпня 2023 року.
31 жовтня 2008 року між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» та відповідачем укладено додаткову угоду № б/н про внесення змін до кредитного договору, відповідно до пункту 1.1. якої з 17 листопада 2008  року встановлено збільшену процентну ставку за повернення кредиту на рівні 11,9 % річних. 
26 вересня 2014 року між сторонами було укладено договір про внесення змін № 1 до договору кредиту № 027/699325-КV від 05 серпня 2008 року.
Із наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості за кредитнимдоговором № 027/699325-КV від 05 серпня 2008 року судами установлено, що ОСОБА_1 вносив неодноразові платежі на погашення заборгованості, починаючи з 01 вересня 2008 року, а останній платіж внесено позичальником 20 жовтня 2014 року.
Посилаючись на неналежне виконання відповідачем умов договору, внаслідок чого станом на 10 лютого 2016 року утворилась заборгованість у розмірі 10 732,68 дол. США, що еквівалентно 278  454,50  грн, яка складається з: заборгованості за кредитом в сумі 9  051,17 дол. США; заборгованості за відсотками - 1 431,57 дол. США; пені за несвоєчасне повернення відсотків - 249,94 дол. США, банк просив позов задовольнити.
Згідно висновку експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи № 192/18-23 від 29 листопада 2018 року документально обґрунтований розмір заборгованості у ОСОБА_2 перед ПАТ «Укрсоцбанк» за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 027/699325-KV від 05 вересня 2008 року з усіма змінами та доповненнями станом на 10 лютого 2016 року становив: по тілу кредиту - заборгованість у загальній сумі 7251,17 доларів США, по процентах за користування кредитом - переплата у сумі 179,77 доларів США, розрахунок пені не здійснювався, оскільки станом на 10 лютого 2016 року у позичальника встановлена переплата коштів по сплаті процентів за користування кредитом. 
Висновок експерта ґрунтується на тому, що причиною розбіжності у розмірах заборгованості, нарахованій позивачем та вказаній експертом є відсутність у матеріалах справи заяв на витрачу готівки за 03 вересня 2008 року в сумі 400,00 дол. США, та 1400,00 дол. США за 05 вересня 2008  року.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.
Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.
Згідно із статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).
Відповідно до частини першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Пунктом 4.4 кредитного договору передбачено, що у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених пунктами 3.3.7, 3.3.8 цього договору протягом більше ніж 90 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).
Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали в договорі питання зміни строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такої зміни, зокрема, і шляхом неналежного виконання умов договору.
Аналогічні висновки про застосування норм права щодо зміни строку договору у подібних правовідносинах викладені в постановах Верховного Суду від 05 вересня 2018 року у справі № 756/7362/14-ц (провадження №  61-13620св18); від 20 червня 2019 року у справі №  753/14559/15-ц (провадження № 61-12798св18) та від 24 липня 2019  року у справі №  751/2958/16 (провадження № 61-3697св18).
Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).
Тлумачення статті 264 ЦК України свідчить, що переривання позовної давності можливе виключно в межах позовної давності.
Аналогічний по суті висновок зроблено у постанові Верховного Суду України від 29 березня 2017 року у справі № 6-1996цс16.
У постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року у справі № 6-2891цс16 вказано, що відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою.
Задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій обґрунтовано врахували виписку по особовому рахунку ОСОБА_2 , яка є належним доказом наявності заборгованості боржника, що узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 12 червня 2020 року у справі  № 169/506/17 та від 16 вересня 2020 року у справі №  200/5647/18.
Із наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості за кредитнимдоговором вбачається, що ОСОБА_1 вносив неодноразові щомісячні платежі на погашення заборгованості, починаючи з 01 вересня 2008  року по 22 грудня 2011 року, 02 жовтня 2014 року сплатив 1 171,85 дол. США та 3 328,15 дол. США, а останній платіж внесено позичальником 20 жовтня 2014  року.
Враховуючи пункт 4.4 кредитного договору, укладання сторонами 26  вересня 2014 року договору про внесення до кредитного договору, здійснення позивачем платежів на протязі вересня 2008 року - грудня 2011 року, а також здійснення останнього платежу 20 жовтня 2014  року, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для застосування позовної давності до спірних правовідносин, оскільки з цим позовом банк звернувся до суду 22  квітня 2016 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності.
Оскільки судами встановлено та було підтверджено наявними матеріаламисправи, що відповідач ОСОБА_1 дійсно отримав грошові кошти та неналежним чином виконував взяті на себе зобов`язання щодо їх своєчасного повернення, що призвело до виникнення простроченої заборгованості за кредитом, суд касаційної інстанції погоджується з висновками  судів попередніх інстанцій щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог АТ «Альфа-Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором.
При цьому суди обґрунтовано відхилили доводи відповідача про неврахування висновку експерта за результатами проведення у справі судово-економічної експертизи від 29 листопада 2018 року, оскільки вказані посилання спростовуються зібраними по справі доказами.
Посилання заявника про те, що апеляційний суд, розглянувши справу за наявності клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, чим порушив право відповідача на належний правовий захист, колегія суддів відхиляє, оскільки клопотання відповідача про відкладення розгляду справи апеляційний суд розглянув та відхилив, а відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
 
Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Враховуючи неодноразові відкладення судових засідань та з метою дотримання розумних строків розгляду справи, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про можливість розгляду справи за відсутності ОСОБА_2 та представника АТ «Альфа-банк», належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи.
Посилання заявника на правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду від 20 березня 2018 року в справі № 161/6125/17, від 16  травня 2019 року в справі № 302/1143/16-а, від 21 жовтня 2019 року в справі № 804/4871/18, від 17 грудня 2019 року в справі № 808/1914/18, від 24 грудня 2019 року в справі № 810/3214/18, в даному випадку є безпідставними, оскільки в зазначених справах сторони не повідомлялись судами про час і місце розгляду справи та про ухвалені судами рішення, проте в цій справі відповідач був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, про що свідчить і його клопотання про відкладення розгляду справи.
Інші доводи, наведені на обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування рішень судів попередніх інстанцій, оскільки зводяться до переоцінки встановлених судами обставин, що в силу вимог частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах першої та апеляційної інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18  липня 2006 року). 
Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Частиною третьою статті 436 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанцій у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
 
Ураховуючи, що ухвалою Верховного Суду від 22 грудня 2020 року зупинено виконання рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 13 січня 2020 року, яке залишено без змін постановою Черкаського апеляційного суду від 07 жовтня 2020 року, до закінчення касаційного провадження, касаційне провадження у справі закінчено, тому виконання вказаного судового рішення підлягає поновленню.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 13 січня 2020 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 07 жовтня 2020 року залишити без змін.
 
Поновити виконання рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 13 січня 2020 року, яке залишено без змін постановою Черкаського апеляційного суду від 07 жовтня 2020 року.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:	В. С. Жданова  	
 	А. Ю. Зайцев  	
 	Є. В. Коротенко