УХВАЛА

20 квітня 2021 року 
м. Київ
справа № 1.380.2019.003658
адміністративне провадження № К/9901/11229/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача – Н.В. Коваленко,
суддів: Я.О. Берназюка, І.В. Желєзного, 
перевіривши касаційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 08 вересня 2020 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправними бездіяльності, дій, зобов`язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність, яка полягає у невключенні при здійсненні перерахунку пенсії до складу грошового забезпечення, з розміру якого обчислюється пенсія, додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії, у зменшенні розміру пенсії за вислугу років ОСОБА_1 з 90% до 70% грошового забезпечення та у зменшенні розміру пенсії з надбавками і доплатами ОСОБА_1 за рахунок виплати лише 50% суми підвищення пенсії, визначеної станом на 01 березня  2018 року, з 01 січня 2018 року та 75% суми підвищення пенсії з 01 січня 2019 року;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 виготовити довідку про грошове забезпечення із додатковими щомісячними видами грошового забезпечення, з урахуванням підвищень грошового забезпечення військовослужбовців, встановлених  постановою Кабінету Міністрів України № 704 від 30 серпня 2017 року, яку направити до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області для здійснення перерахунку та виплати пенсії;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснити перерахунок та виплату пенсії у розмірі 90% грошового забезпечення, включивши до складу грошового забезпечення, з розміру якого обчислюється пенсія, додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії без обмеження пенсії максимальним розміром, з урахуванням 100% суми підвищення пенсії, визначеної станом на 01 березня 2018 року, з 01 січня 2018 року із подальшою виплатою в розмірі, встановленому після перерахунку без обмеження максимального розміру.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 08 вересня 2020 року, яке залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17 лютого 2021 року (повний текст виготовлено 01 березня 2021 року), позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, яка полягає у зменшенні розміру пенсії за вислугу років ОСОБА_1 з 90% до 70% грошового забезпечення та у зменшенні у періоду  з 05 березня 2019 року по 04 вересня 2019 року розміру пенсії ОСОБА_1 за рахунок виплати лише 50% суми підвищення пенсії, визначеної станом на 01 березня 2018 року, з 01 січня 2018 року та 75% суми підвищення пенсії з 01 січня 2019 року.
Визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 , які полягають у невключенні до складу грошового забезпечення, з розміру якого обчислюється пенсія, додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії станом на 05 березня 2019 року.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області (код ЄДРПОУ 13814885), що знаходиться за адресою м. Львів, вул. Митрополита Андрія, 10 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 пенсії у розмірі 90% грошового забезпечення, визначеної станом на 01 березня 2018 року, з 01 січня 2018 року, з урахуванням 100% суми підвищення пенсії у період з 05 березня 2019 року по 04 вересня 2019 року.
Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ), що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , виготовити довідку про грошове забезпечення станом на 05 березня 2019 року із додатковими щомісячними видами грошового забезпечення полковника запасу ОСОБА_1 , з урахуванням підвищень грошового забезпечення військовослужбовців, встановлених  постановою Кабінету Міністрів України № 704 від 30 серпня 2017 року, яку направити до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області для здійснення перерахунку та виплати пенсії.
В задоволенні решти позову відмовлено.
Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанції, Львівський обласний військовий комісаріат звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою.
Згідно із відтиском поштового штемпеля на конверті касаційна скарга направлена до Верховного Суду 29 березня 2021 року, тобто у межах строку на касаційне оскарження.

За правилами частини 1 статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі. 

Вирішуючи питання щодо відкриття касаційного провадження, суд виходить із такого.

Спірні правовідносини виникли у зв`язку із відмовою Львівського військового комісаріату у видачі ОСОБА_1 довідки про розмір грошового забезпечення для перерахунку пенсії, додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії станом на 05 березня 2019 року.

Пункт 8 частини 2 статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням кореспондують положення статті 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» і статті 13 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно з частиною першою статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України учасники справи, а також особи, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України обумовлено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Вказані критерії прийнятності касаційної скарги встановлені задля можливості забезпечення Верховним Судом ключової мети касаційного перегляду – виправлення судових помилок та усунення недоліків судочинства, що призвели до порушення прав учасників справи. Касаційний перегляд за своєю сутністю має екстраординарний характер і спрямований на забезпечення основоположних гарантій справедливого судового розгляду, які становлять зміст конституційного принципу верховенства права.

Тлумачення положень вказаних норм у їхньому взаємозв`язку дає змогу дійти висновку, що процесуальний закон пов`язує можливість касаційного перегляду у справах незначної складності тільки з тими юридичними фактами, вичерпний перелік яких викладений у підпунктах «а», «б», «в» та «г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

За визначенням пункту 20 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративною справою незначної складності (малозначною справою) є адміністративна справа, у якій характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників тощо не вимагають проведення підготовчого провадження та (або) судового засідання для повного та всебічного встановлення її обставин. 

За змістом пункту 3 частини шостої статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Отже, оскільки предметом розгляду справи є оскарження дій суб`єкта владних повноважень щодо відмови у видачі довідки про грошове забезпечення з метою перерахунку пенсійних виплат, колегія суддів приходить до висновку, що ця справа в силу пункту 3 частини шостої статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України є адміністративною справою незначної складності.

Доведення обставин, передбачених підпунктами «а» - «г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України та, відповідно, права на касаційне оскарження судових рішень у справах незначної складності, покладається на особу, яка подає касаційну скаргу.
Згідно з пунктом 1 частини першої  статті 333 КАС України  суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Зазначена норма Кодексу узгоджується з пунктом 8 частини другої  статті 129 Конституції України, згідно з яким до основних засад судочинства відноситься забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках. Аналогічне положення закріплене у пункті 7 частини третьої статті 2 та частині першій  статті 13 Кодексу адміністративного судочинства України, а також частині першій  статті 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої  статті 125 Конституції України  є найвищим судовим органом, виконує функцію "суду права", що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави. Тим самим Верховний Суд за допомогою загальної правозастосовчої діяльності дозволяє досягнути індивідуального блага з урахуванням того, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Згідно з імперативними вимогами  статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів"  та  статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України  висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи не можуть приймати рішення, які скасовують судові рішення або зупиняють їх виконання.
Таким чином, призначення Верховного Суду як найвищої судової установи в Україні - це, у першу чергу, формування обґрунтованої правової позиції стосовно застосування всіма судами у подальшій роботі конкретної норми матеріального права або дотримання норми процесуального права, що була неправильно використана судом і, таким чином, спрямування судової практики в єдине і правильне правозастосування; на прикладі конкретної справи роз`яснити зміст акта законодавства в аспекті його розуміння та реалізації на практиці в інших справах з вказівкою на обставини, що потрібно враховувати при застосуванні тієї чи іншої правової норми, але не нав`язуючи, при цьому, нижчестоящим судам результат вирішення конкретної судової справи.
Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх громадян перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.
Такий визначений законодавцем підхід до роботи Верховного Суду (формування в окремих справах конкретних правових висновків, що є обов`язковим для всіх судів та суб`єктів владних повноважень) є особливо актуальним у світлі положень частини п`ятої  статті 125 Конституції України, згідно з якою адміністративні суди діють з метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин.
Верховний Суд звертає увагу на те, що можливість відкриття касаційного провадження у малозначних справах залежить виключно від обставин конкретної справи: її значення для формування єдиної правозастосовчої практики; неможливості спростування особою, яка подає касаційну скаргу, обставин, встановлених оскаржуваним судовим рішенням, при розгляді іншої справи; значного суспільного інтересу справи чи її виняткового значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; помилкового віднесення судом справи до категорії справ незначної складності.
Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, оскільки, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя  статті 334 КАС України).
Також слід зауважити, що з урахуванням внесених до   Кодексу адміністративного судочинства України змін, які набрали чинності 8 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.
У касаційній скарзі Львівський обласний військовий комісаріат посилається на те, що вказана справа має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики. На думку скаржника ці умови роблять можливим перегляд оскаржуваних судових рішень в касаційному порядку.

Оцінивши доводи касаційної скарги, Суд дійшов висновку, що посилання скаржника на існування обставин, визначених підпунктом “а” пункту 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, є необґрунтованими, оскільки на поточний день ухвалені у цій справі судові рішення не впливають на кінцеве формування судової практики та не змінюють її.

Процесуальний закон передбачає умови, за наявності яких справи незначної складності можуть переглядатися в касаційному порядку. Такими умовами можуть бути обставини, які виділяють вимоги скаржника якимись особливими, рідкісними чи унікальними ознаками, завдяки чому вони виокремлюються із загального ряду.

Цих або інших подібних передумов допуску справи незначної складності до касаційного провадження касаційна скарга Львівського обласного військового комісаріату не містить.
Скаржник жодним чином не обґрунтував в чому саме полягає фундаментальне значення саме цієї справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовно не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин.
Процесуальний закон передбачає умови, за наявності яких справи незначної складності можуть переглядатися в касаційному порядку. Такими умовами можуть бути обставини, які виділяють вимоги скаржника якимись особливими, рідкісними чи унікальними ознаками, завдяки чому вони виокремлюються із загального ряду.
Цих або інших подібних передумов допуску справи незначної складності до касаційного провадження касаційна скарга Львівського обласного військового комісаріату не містить. Касаційна скарга також не містять обґрунтованих фактичних передумов для віднесення справи до категорії суспільно значимих.
Випадків, які б виключали можливість застосування положень пункту 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, не вбачається.

Посилання скаржника на пункт 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, яким визначено таку підставу касаційного оскарження як відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, колегія суддів вважає необґрунтованим, оскільки скаржником не зазначено який саме висновок необхідно сформулювати, а Верховним Судом самостійно не встановлено, що у судовій практиці, яка склалася у подібних правовідносинах, існують підстави, які б вказували на наявність проблеми, що може бути вирішена, шляхом формулювання нової правової позиції.

Скаржник в касаційній скарзі фактично зазначає про необхідність здійснити переоцінку встановлених судом у справі обставин, а також надати перевагу одним доказам над іншими, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції згідно з положеннями частини другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга не містить жодних підстав касаційного оскарження, передбаченого частиною четвертою та п`ятою статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, які б дали можливість Верховному Суду дійти висновку про необхідність перевірки викладених у скарзі аргументів скаржника та відкриття касаційного провадження.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 333 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Таким чином, оскільки оскаржувані судові рішення прийняті у справі незначної складності,  а передбачені пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України виняткові обставини відсутні і обґрунтування щодо їх наявності не наведено, у відкритті касаційного провадження у даній справі слід відмовити.

Верховний Суд враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, висловлену в ухвалі щодо неприйнятності у справі Азюковська проти України (Azyukovska v. Ukraine) від 09 жовтня 2018 року (заява № 26293/18), в якій заявником оскаржувалась відмова суду касаційної інстанції у відкритті касаційного провадження у зв`язку з віднесенням справи до категорії справ незначної складності. 

Так, Європейський суд з прав людини вказав, що застосування критерію малозначності справи у цій справі було передбачуваним, справа розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не продемонстрував наявності інших виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.

Керуючись статтями 248, 328, 333, 355, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, 

У Х В А Л И В:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 08 вересня 2020 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправними бездіяльності, дій, зобов`язання вчинити дії.

2. Надіслати ІНФОРМАЦІЯ_3 копію ухвали про відмову у відкритті касаційного провадження, разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами. 

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та оскарженню не підлягає.  

Суддя-доповідач                                                                                           Н.В. Коваленко

Суддя                                                                                                              Я.О. Берназюк

Суддя                                                                                                              І.В. Желєзний