Постанова
Іменем України
 
26 травня 2021 року
м. Київ
 
справа № 755/15853/15-ц
провадження № 61-17963св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),
суддів: Бурлакова С. Ю., Жданової В. С., Зайцева А. Ю., Коротуна В. М.,  
 
учасники справи:
позивач - акціонерне товариство «Універсал Банк»,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 
розглянув у порядку письмового  провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 червня 2019 року у складі судді Марфіної Н. В. та постанову Київського апеляційного суду від                            04 вересня 2019 року у складі колегії суддів: Шебуєвої В. А.,                        Оніщука М. І., Крижанівської Г. В.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2015 року акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі - АТ «Універсал Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості. 
Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 23 квітня 2008 року між АТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит для придбання квартири в сумі                                  134 474,00 доларів США зі сплатою 12,75 % річних та терміном повернення до 10 квітня 2038 року. 
У цей же день між АТ «Універсал Банк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки, за яким остання поручилась за виконання ОСОБА_1 кредитних зобов`язань.
У зв`язку з неналежним виконанням позичальником взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, 25 лютого 2015 року ОСОБА_1 направлено вимогу про дострокове погашення суми заборгованості, розмір якої становить 145 928,95 доларів США та складається: із заборгованості за                  кредитом - 130 350,72 доларів США; відсотків - 15 509,11 доларів США;                           підвищених відсотків - 69,12 доларів США, яка боржником не виконана.
Ураховуючи наведене, банк просив позов задовольнити 
Короткий зміст судових рішень
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 02 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 04 жовтня             2016 року, позов АТ «Універсал Банк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 145 928,95 доларів США. В іншій частині позову відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, мотивоване тим, що позивачем доведено належними та допустимими доказам правомірність в частині стягнення заборгованості з позичальника. Що стосується відмови у задоволення позовних вимог до поручителя, суд керувався висновками судового рішення, яким вказану поруку припинено.
Постановою Верховного Суду від 05 грудня 2018 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 02 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 04 жовтня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Направляючи справу на новий розгляд, Верховний Суд вказав на необхідність звернути увагу на відсутність правових підстав для нарахування процентів за користування кредитними коштами після вимоги банку про дострокове погашення заборгованості (13 березня 2010 року) з урахуванням того чи відбулося переривання перебігу позовної давності.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
При новому розгляді справи рішенням Дніпровського районного суду                      м. Києва від 26 червня 2018 року позов АТ «Універсал Банк» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 65 239,12 доларів США.
В іншій частині позову відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Суд виходив із того, що у зв`язку з направленням АТ «Універсал Банк» вимоги про погашення заборгованості строк виконання зобов`язань за кредитним договором є таким, що настав 13 квітня 2010 року. Відповідно з 13 квітня 2010 року АТ «Універсал Банк» не мало право нараховувати проценти. Суд дійшов висновку, що у спірних правовідносинах мало місце переривання позовної давності у зв`язку з неодноразовим внесенням ОСОБА_1 коштів на погашення боргу після настання строку виконання основного зобов`язання.
Оскільки позивач заявив вимоги про солідарне стягнення з поручителя заборгованості за кредитним договором поза межами дії договору поруки, порука ОСОБА_2 є припиненою, позовні вимоги до поручителя задоволенню не підлягають, ураховуючи, що припинення зобов`язання поруки означає такий стан сторін правовідношення, при якому в силу передбачених законом обставин суб`єктивне право і кореспондуючий йому обов`язок перестають існувати.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 04 вересня 2019 року рішення  Дніпровського районного суду м. Києва від 26 червня 2018 року залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з рішенням суду першої інстанції, вважав його таким, що ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами обох інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення, ухвалити нове рішення про відмову у позові.
Касаційна скарга свідчить про те, що судові рішення оскаржуються лише в частині вирішення вимог до боржника, в іншій частині не оскаржуються, тому в касаційному порядку не переглядаються (частина перша статті 400 ЦПК України в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року).
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга аргументована тим, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків при вирішенні спору.
Після 13 квітня 2010 року він декілька разів вносив кошти на свій поточний рахунок із призначенням платежу «поповнення рахунку» в заявах на переказ готівки. Тобто відбувалось перетворення готівкової іноземної валюти на безготівкову без зміни її власника, жодного разу не було зазначено, що він вносив ці кошти для погашення заборгованості за кредитним договором, тому ним не визнавався борг чи інший обов`язок.
Припущення судів, що зазначені поповнення поточного рахунку були зроблені саме в рахунок погашення кредиту, не можуть слугувати доказом визнання позичальником свого боргу.
Відзив/заперечення на касаційну скаргу 
АТ «Універсал Банк» подало відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін як такі, що ухвалені х додержанням норм матеріального та процесуального права.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 28 жовтня 2019 року відкрито касаційне провадження у даній справі.
Витребувано з Дніпровського районного суду міста Києва справу                          № 755/15853/15-ц за позовом акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
Зупинено виконання рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 червня 2019 року до закінчення касаційного провадження.
Ухвалою Верховного Суду від 22 грудня 2020 року справу № 755/15853/15-ц призначено до судового розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
Фактичні обставини справи
Суди встановили, що 23 квітня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Універсал Банк» (далі - ВАТ «Універсал Банк»), правонаступником якого є АТ «Універсал Банк», та ОСОБА_1 укладений кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит на придбання майна (квартири) в сумі 134 474,00 доларів США зі сплатою                            12,75 % річних та терміном повернення до 10 квітня 2038 року.
Кредитний договір забезпечений договором поруки, укладеним 23 квітня 2008 року між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_2 .  
У зв`язку з порушенням боржником графіка погашення платежів та виникненням заборгованості за кредитним договором, банк скористався передбаченим частиною другою статті 1050 ЦК України та пунктом 5.2.5. договору кредиту правом на односторонню зміну умов кредитного договору, надіславши 13 березня 2010 року позичальнику вимогу про сплату протягом тридцяти днів простроченої заборгованості за кредитним договором, у випадку невиконання якої термін повернення кредиту визнається банком таким, що настав достроково на тридцять перший день з моменту отримання цієї вимоги.
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від                                27 листопада 2014 року у справі № 756/11732/14-ц, визнано припиненою з 13 жовтня 2010 року поруку ОСОБА_2 за договором поруки від 23 квітня 2008 року № 075-2008-1282, укладеним між ВАТ «Універсал Банк» та                    ОСОБА_2 .  
Під час розгляду справи № 756/11732/14-ц суди встановили, що АТ «Універсал Банк» змінило дату виконання основного зобов`язання з                      10 квітня 2038 року на 13 квітня 2010 року, тобто на тридцять перший день з дати відправлення ОСОБА_1 вимоги про дострокове повернення кредиту.
Також суди встановили, що після 13 квітня 2010 року позичальник неодноразово (50 платежів) здійснював переказ готівки на загальну суму                      69 230,00 дол США, кошти від яких спрямовувались банком на погашення кредитної заборгованості.
Звертаючись до суду з даним позовом, банк посилався на те, що внаслідок неналежного виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору утворилась заборгованість, розмір якої станом на 26 травня 2015 року становить                        14 5928,95 доларів США, з яких: прострочена заборгованість за кредитом - 608,29 доларів США; сума дострокового стягнення - 129 742,43 доларів США; заборгованість за відсотками - 15 509,11 доларів США; заборгованість за підвищеними відсотками - 69,12 доларів США, яку просив стягнути на свою користь солідарно з боржника та поручителя.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року                 № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
За таких обставин розгляд касаційної скарги здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від                          03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.
Звернення банку про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом (заявою) вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Такі правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12, від 04 липня                 2018 року в справі № 310/11534/13-ц та від 31 жовтня 2018 року в справі                № 202/4494/16-ц.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19) зазначено, що «якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: 1) затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше - на три календарні місяці; або 2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або 3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п`ять відсотків суми кредиту; або 4) іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту. Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність (частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» зі змінами, передбаченими Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня                 2011 року)».
Суди встановили, що 13 березня 2010 року АТ «Універсал Банк» направило позичальнику ОСОБА_1 вимогу про сплату протягом тридцяти днів простроченої заборгованості за кредитним договором із посиланням на те, що у випадку невиконання вимоги термін повернення кредиту визнається банком таким, що настав достроково, на тридцять перший день з моменту отримання вимоги.
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2014 року у справі № 756/11732/14-ц, яке є преюдиційним, установлено, щобанківська установа відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України та умов укладеного договору змінила строк виконання основного зобов`язання                        з 10 квітня 2038 року на 13 квітня 2010 року. 
Під час розгляду справи, яка є предметом перегляду, ОСОБА_1 подав заяву про застосування позовної давності.
Суди встановили, що згідно з наданими банком розрахунками станом на                13 квітня 2010 року у боржника була наявна заборгованість у розмірі                          134 469,12 дол. США.
Після 13 квітня 2010 року позичальник на погашення боргу неодноразово здійснював переказ готівки, всього на суму 69 230,00 дол США, кошти від яких спрямовувались банком на погашення кредитної заборгованості.
Виходячи з того, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку АТ «Універсал Банк» не повернуті, встановивши, що банк, направляючи позичальнику 13 березня 2010 року вимогу про дострокове погашення заборгованості, змінив строк кредитування й, ураховуючи, що з настанням строку виконання основного зобов`язання припинилось право нарахування банком відсотків, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з боржника 65 239,12 дол. США кредитної заборгованості з урахуванням сплачених після 13 квітня 2010 року сум у рахунок погашення заборгованості за тілом кредиту.
Встановивши, що після 13 квітня 2010 року боржник щомісячно здійснював платежі в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в установленому розмірі, суди зробили правильний висновок про визнання відповідачем свого боргу та переривання позовної давності.
Аргументи касаційної скарги заявника про те, що суди необґрунтовано не застосували позовну давність,оскільки з настанням строку виконання основного зобов`язання він не вносив кошти для погашення заборгованості за кредитним договором й не визнавав  борг, є безпідставними, оскільки вказані обставини перевірялись судами під час розгляду даної справи та їм надана належна оцінка. 
Зокрема, суди встановили, що після направлення банком вимоги про дострокове погашення заборгованості (13 березня 2010 року) від імені боржника вносилися кошти (50 платежів) на рахунок банку, відкритий саме для обслуговування кредиту, в установленому графіком розмірі, всього на суму 69 230,00 дол США.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки                        (стаття 257 ЦК України).
Перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України).
Тобто, у разі зміни строку виконання основного зобов`язання у порядку частини другої статті 1050 ЦК України і встановлення нового кінцевого строку повернення кредиту, саме з цього часу у банка виникає право на позов щодо погашення заборгованості у цілому і від цього дня розпочинає перебіг визначена статтею 257 ЦК України позовна давність щодо відповідних вимог.
Разом із тим, статтею 264 ЦК України закріплені підстави переривання позовної давності. Зокрема, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
Тлумачення статті 264 ЦК України свідчить, що переривання позовної давності можливе виключно в межах позовної давності.
Аналогічний по суті висновок зроблено в постанові Верховного Суду України від 29 березня 2017 року у справі № 6-1996цс16.
У постанові Верховного Суду України від 8 листопада 2017 року у справі                      № 6-2891цс16 вказано, що «відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою».
Враховуючи періодичність та розміри сум внесених платежів, суди дійшли обґрунтованого висновку про переривання позовної давності, дійшли обґрунтованого висновку про стягнення з боржника кредитного боргу.
Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до незгоди заявника з висновками судів та оцінки доказів.  
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі                     № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.
Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів та їх переоцінювати згідно з положеннями статті 400 ЦПК України               (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року).
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення в оскарженій частині ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржені судові рішення в оскарженій частині - без змін. 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 червня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 вересня 2019 року в частині позовних вимог акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості залишити без змін.
Поновити виконання рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 червня 2019 року.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття. 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                 М. Є. Червинська
 
Судді:                                                              С. Ю. Бурлаков
 
                                                                         В. С. Жданова
 
                                                                         А. Ю. Зайцев
 
                                                                          В. М. Коротун