Справа № 457/970/20                                 Головуючий у 1 інстанції: Марчук В.І. 
Провадження № 22-ц/811/894/21                Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М. 
Категорія: 33

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

        14 червня 2021 року                                                         м. Львів
Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді: Ванівського О.М.,
суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ТзОВ «Автокредит плюс» на рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 21 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» про стягнення коштів, -

в с т а н о в и в:
       
       Короткий зміст позовних вимог.
       В серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Трускавецького міського суду Львівської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» про стягнення коштів.
       В обґрунтування позову посилався на те, що між ним та ТзОВ «Автокредит Плюс» 03 жовтня 2018 року було підписано заяву про приєднання до публічного договору № НОМЕР_1 у вигляді заяви про приєднання до публічного договору фінансового лізингу на умовах, визначених публічним договором про надання фінансового лізингу, що розміщений на офіційному веб-сайті www.planetavto.cm.ua, згідно якого лізингоодержувачу в лізинг передається автомобіль VOLKSWAGEN PASSAT, номерний знак НОМЕР_2 , 2008 року випуску. За умовами додатку №2 до договору, Лізингоодержувач вносить аванс 70 000грн. та щомісячно сплачує 6010 грн. з відшкодуванням витрат Лізингодавця, пов`язаних з виконанням договору. На виконання вказаних умов, ним було сплачено аванс у розмірі 70 000грн. та наступні платежі на загальну суму 193 502 грн. В подальшому, в період дії карантину, внаслідок припинення оплати періодичних платежів, відповідачем було вилучено вищевказаний автомобіль. Вважає, що такий договір є нікчемним, оскільки нотаріально не посвідчений, що передбачено умовами договору найму транспортного засобу, які поширюються, у відповідності ст. 628 ЦК України, на договір лізингу. Окрім цього, в договорі лізингу від 03 жовтня 2018 року виключені та обмежені права Лізингоодержувача у разі неналежного виконання ним своїх обов`язків щодо передачі предмета лізингу, натомість розширені права Лізингодавця, а тому такий не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів». А тому, на підставі ст. 215 ЦК України просить стягнути з відповідача 193 502 грн. та понесені судові витрати.
       Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
       Рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 21 січня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» про стягнення коштів задоволено.
       Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» на Користь ОСОБА_1 кошти в сумі 193 502 гривень.
       Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» в користь держави судовий з збір у розмірі 840,80 грн.
       Короткий зміст вимог апеляційної скарги та її доводи.
       Рішення суду оскаржило ТзОВ «Автокредит Плюс», подавши апеляційну скаргу.
       Вважає, що рішення суду незаконне та необґрунтоване, суд неправильно застосував ст.. 216 ЦК України, щодо наслідків недійсності нікчемного правочину, що призвело до порушення норм процесуального права.
       Вказує, що в частині встановлення судом нікчемності договору фінансового лізингу апелянт рішення не оскаржує.
       Звертає увагу, що складовою лізингового платежу є плата за користування предметом лізингу, яка за своєю правовою природою є платою за користування наймачем (позивачем) майном, переданого в лізинг.
       Як вбачається з довідки, щодо розрахунку собівартості послуги з користування автомобілем за період з 01 листопада 2018 року по 31 липня 2020 року позивач мав сплатити 69 654,46 грн. за користування автомобілем. 
       Вважає, що враховуючи однорідність грошових вимог позивача до відповідача та відповідача до позивача за договором лізингу, з відповідача не підлягають стягненню кошти сплачені за користування предметом лізингу в розмірі 69 654 грн 46 коп.
       Суд першої інстанції, в порушення ст.. 216 ЦК України, не звернув уваги на те, що при застосуванні реституції, з ТОВ «Автокредит Плюс» не підлягають стягненню кошти, які були сплачені ОСОБА_1 за весь час користування автомобілем – 69 654 грн 46 коп., при цьому не врахував правову позицію Верховного Суду з аналогічних справ.
       Просить рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 21 січня 2021 року в частині розміру грошових коштів, стягнутих з ТзОВ «Автокредит Плюс» на користь ОСОБА_1 змінити, зменшивши суму стягнення з 193 502 грн. на 123 847 грн. 54 коп.
       26 квітня 2021 року представник  ОСОБА_1  – адвокат Таганцов Б.А. подав відзив на апеляційну скаргу. Зазначає, що доводи апеляційної скарги про необхідність відрахування від вказаної суми плати за користування предметом лізингу – прямо суперечить визначеним законом правовим наслідкам недійсності правочину (ч.2 ст. 216 ЦК України). Просить апеляційну скаргу відхилити.
       Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України. 
       Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
       Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
       Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі "Axen v. Germany", заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року "VarelaAssalinocontrelePortugal", заява № 64336/01). 
       Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
       Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву. 
       Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
       Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
       Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Відповідно до частин 4,5 ст.268 ЦПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
       Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
       Фактичні обставини справи, встановлені судом.
        ОСОБА_1 03 жовтня 2018 року підписав заяву про приєднання до публічного договору № НОМЕР_1 про надання фінансового лізингу строком на 60 місяців.
       Згідно додатку №1 до вказаного договору, 04 жовтня 2018 року ТзОВ «Автокредит Плюс» передав позивачеві автомобіль WOLKSWAGEN PASSAT, 2008 року, номер кузова НОМЕР_3 , номерний знак НОМЕР_2 , вартістю 245 000 грн.
       За умовами договору, Лізингоодержувач вносить аванс в розмірі 70000 грн. на транзитний рахунок № НОМЕР_4 АТ «ТасКомБанк» з здійсненням щомісячних платежів в розмірі 6010 грн. з відшкодуванням Лізингодавцю всіх витрат, що пов`язані з виконанням договору.
       На виконання п.14.1.7. та п.14.3. договору, ОСОБА_1 вніс авансовий платіж в розмірі 70 000 грн. та здійснював щомісячні платежі згідно графіку, що підтверджується Випискою АТ «ТасКомБанк» за період з 03 жовтня 2018 року по 04 серпня 2020 року. А тому, загальна сума, що була сплачена позивачем становить 193 502, 00 грн. Останній платіж був здійснений 30 червня 2020 року.
       26 липня 2020 року директором ТзОВ «Автокредит Плюс» було повідомлено про подію «Дефолт» та одностороннє розірвання договору фінансового лізингу № АРКІ000000000035532, у разі не усунення події «Дефолт», з вимогою про повернення наданого у користування автомобіля у зв`язку з несплатою простроченого боргу.
       27 липня 2020 року Актом приймання-передачі предмету лізингу на підставі події «Дефолт» №9993965, ОСОБА_1 передав автомобіль марки WOLKSWAGEN PASSAT, 2008 року, номер кузова НОМЕР_3 , номерний знак НОМЕР_2 , а ТзОВ «Автокредит Плюс» прийняв вказаний автомобіль.
       Позиція Апеляційного суду.
       Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.
       Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
       Згідно п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.
       Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
       Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції встановив, що публічний договір № АРКІ000000000035532 про надання фінансового лізингу, між ОСОБА_1 та ТОВ «Автокредит Плюс» шляхом підписання 03 жовтня 2018 року Заяви про приєднання до Публічного договору № АРКІ000000000035532, не було нотаріально посвідчено, а тому вказаний договір є нікчемним в силу вимог ст.220 ЦК України. Оскільки позивачем було виконано взяті на себе зобов`язання та відповідно до акту прийому-передачі від 23 березня 2018 року передав лізингоодержувачу, а лізингоодержувач зі свого боку прийняв предмет лізингу, а саме: транспортний засіб WOLKSWAGEN PASSAT, 2008 року випуску, номер кузова НОМЕР_3 , номерний знак НОМЕР_2 , а тому, суд першої інстанції прийшов до висновку, що на виконання вимог ст. 216 ЦК України, Товариство з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» повинно повернути ОСОБА_1 суму грошових коштів, сплачених останнім у розмірі 193 502, 00 грн.
       Колегія суддів погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.
За положеннями пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
       Згідно із частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).
       Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
       Договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, про що свідчить зміст договору з урахуванням правил статті 628 ЦК України.
       За імперативним положенням статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. У разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина перша статті 220 ЦК України).
       Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою–третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
       Оспорюваний договір, підписаний сторонами, є в цілому нікчемним, тобто розглядається з точки зору права як такий, що юридично не мав місця, не створив будь-яких правових наслідків, окрім тих, що пов`язані з його недійсністю. Нікчемний договір є недійсним разом з усіма його умовами та не створює для сторін зобов`язань, що в ньому закріплені.
       Сторони не заперечують, що договір фінансового лізингу від 03 жовтня 2018 року № АРКІ000000000035532 є нікчемним. Між сторонами виник спір щодо застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.
       Відповідно до статті 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у випадку неможливості такого повернення (зокрема, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі) необхідно відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
       У разі застосування реституції за нікчемним договором лізингу лізингодавець зобов`язаний повернути лізингоодержувачу сплачені ним платежі на виконання умов договору, а лізингоодержувач, у свою чергу, зобов`язаний повернути лізингодавцю передане за договором майно, а саме об`єкт лізингу, яким він користувався.
       Оскільки укладений договір лізингу є нікчемним в усій сукупності його умов та додатків до нього тому, жодні положення зазначеного нікчемного договору не можуть бути застосовані судом для обрахунку, у тому числі і умови про оплату за користування предметом лізингу.
       Визначена у договорі плата за користування предметом лізингу, а також зазначені в абзаці другому частини першої статті 216 ЦК України суми відшкодування вартості за користування майном (автомобілем) не є тотожними правовими категоріями, а тому друга категорія не може бути обрахована із застосуванням умов нікчемного правочину.
       Правилами абзацу другого частини першої статті 216 ЦК України визначено, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, – відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, ТОВ «Автокредит Плюс» не посилається, не обґрунтовує та не доводить розмір відшкодування вартості користування спірним майном за цінами, які існували за користування таким майном на момент розгляду і вирішення справи судом.
       Так, під час розгляду справи не встановлено, що об`єкт лізингу, що підлягає поверненню за правилами двосторонньої реституції, є пошкодженим або несправним, а так само не доведено обсягу відшкодування, визначеного за правилом абзацу 2 частини першої статті 216 ЦК України.
       Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 25 вересня 2019 року у справі № 750/11600/16-ц,.
       Верховний Суд у постанові від 09 березня 2021 року у справі № 468/176/18-ц врахував, що протягом усього часу виконання нікчемного правочину товариство отримувало від Особи лізингові платежі (до яких входить і плата за користування предметом лізингу), користувалося ними і розпоряджалося цими грошовими коштами, а відповідно повною мірою стосовно і цих грошових коштів у ТОВ «Автокредит Плюс» виникло зобов`язання зі збереження майна без достатньої правової підстави.
       У справі, яка переглядається, суд першої інстанції застосував наслідки нікчемності договору фінансового лізингу (двосторонню реституцію) шляхом повернення лізингоодержувачу сплаченої ним суми та зобов`язання останнього повернути лізингодавцю об`єкт лізингу.
       У вказаній справі не встановлювались обставини і не перевірялись підстави щодо покладення на лізингоодержувача обов`язку зі сплати лізингодавцеві коштів за користування предметом лізингу, такі позовні вимоги ТОВ «Автокредит Плюс» не заявлялись. Визначаючи розмір відшкодування вартості майна, яким користувався лізингоодержувач та який підлягає поверненню ТОВ «Автокредит Плюс», товариство мало довести розмір такого відшкодування.
       Судом першої інстанції правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе судове рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.
       Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. 
Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Керуючись ст. ст. 367,368, п.1.ч.1 ст.374,375,381,382,384 ЦПК України, суд-

п о с т а н о в и в :

       апеляційну скаргуТзОВ «Автокредит плюс» – залишити без задоволення.
       Рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 21 січня 2021 року - залишити без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
       Повний текст постанови складено 14.06.2021 року.

Головуючий :                                                                         Ванівський О.М.

Судді:                                                                                     Цяцяк Р.П.

                                                                        Шеремета Н.О.