ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 травня 2021 р.	Справа № 520/19145/2020	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Чалого І.С.,
Суддів: Ральченка І.М. ,  Катунова В.В. ,
за участю секретаря судового засідання -  Сузанського О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.02.2021, головуючий суддя І інстанції: Спірідонов М.О., м. Харків, повний текст складено 11.02.21 по справі № 520/19145/2020 за позовом            ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа:  Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні  дії,-
ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом в якому просить суд: скасувати рішення Державної міграційної служби України №434-20 від 27.11.2020р.; зобов`язати   Державну   міграційну   службу   України   повторно   розглянути   заяву громадянина Єменської Республіки - ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
В обґрунтування позову зазначено, що рішення Державної міграційної служби України №434-20 від 27.11.2020р. є протиправним та таким, що винесено з порушенням норм чинного законодавства України, а тому підлягає скасуванню, у зв`язку з чим позивач просить суд зобов`язати Державну   міграційну   службу   України   повторно   розглянути   заяву громадянина Єменської Республіки - ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 11.02.2021 року  було відмовлено у задоволенні адміністративного позову. 
Позивач, не погодившись із судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції та порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.02.2021 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. 
Відповідач надав письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Представники сторін про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку.
Колегія суддів визнала за можливе розглянути справу з урахуванням положень ч. 4 ст.        229        та ч. 2 ст.        313        Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного перегляду справи, що 09.09.2020 року позивач - громадянин Єменської Республіки ОСОБА_1 , звернувся із заявою до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Позивач - ОСОБА_1 повідомив, що народився м. Лахдж, Республіки Ємен, де з моменту народження проживав 4 роки. Після того, як його батько отримав нову роботу, він разом зі своєю сім`єю переїхали до міста Хаїль, Королівства Саудівської Аравії та повідомив, що у його родини є документи на проживання в цій країні, які вони продовжують кожного року. На даний момент вся його родина, а саме батьки, брат та дві сестри, наразі продовжують проживати в м. Хаїль, Королівства Саудівської Аравії.
З 2000 року він постійно проживав в Королівстві Саудівської Аравії. Саме в цій країні позивач закінчив загальноосвітню школу. До своєї заяви-анкети хмед ОСОБА_2 долучив ксерокопію диплому про отримання загальної середньої освіти. Окрім того повідомив, що два своїх національних паспорти отримав в Королівстві Саудівської Аравії, а саме звернувшись до посольства Республіки Ємен в м. Джидда, Королівства Саудівської Аравії, спочатку отримав свій перший національний паспорт в 2014 році термін дії якого до 2020 року, та другий національний паспорт, який виданий в 2018 році строком дії до 2024 року.
Також позивач зазначив, що все своє життя він тільки одного разу виїздив до Республіки Ємен у 2016 році з метою навідати своїх родичів. Більше до Республіки Ємен не виїздив.
Надалі позивач планував продовжити своє навчання у сфері медицини, однак останній повідомив, що навчання в Королівстві Саудівської Аравії надто дороге, тому за рекомендацією свої друзів, які вже закінчили навчання в Україні, вирішив виїхати на навчання саме до України та вступити на навчання в медичний університет. Так, звернувшись в посольство України в м. Ріяд, Королівства Саудівської Аравії заявник візу типу D№ НОМЕР_1 терміном дії з 07.09.2016 по 21.10.2016.
26.09.2016 року, авіасполученням позивач покинув Королівство Саудівської Аравії та перетнув 26.09.2016 року державний кордон України в аеропорту м. Бориспіль. Після прибуття,  направився до Харкова, звідки у нього було запрошення на навчання, а саме з Харківського національного медичного університету.
Вступивши до Харківського національного медичного університету, був документований посвідкою на тимчасове проживання серії НОМЕР_2 .
Протягом свого навчання в Україні, позивач неодноразово виїздив до Королівства Саудівської Аравії у 2017 році. В останнє виїздив до Саудівської Аравії у 2018 році. Саме в цей приїзд, отримав свій новий національний паспорт №08358978, який виданий в посольстві Республіки Ємен в м. Джидда, Королівства Саудівської Аравії 24.07.2018 строком дії до 24.07.2024 року.
Так, на підставі нового національного паспорта позивач 25.08.2018 року покинув Королівство Саудівської Аравії та перетнув державний кордон України в аеропорту «Основа» міста Харків. Повернувшись до України, заявник продовжив своє навчання в Харківському національному медичному університеті. Так позивач змінив посвідку на тимчасове проживання НОМЕР_2 на посвідку нового зразка № НОМЕР_3 , яка видана 16.10.2018 року терміном дії до 01.08.2021 року.
В серпні 2019 року був відрахований з вищезазначеного навчального закладу, оскільки не склав екзамен «КРОК». В університеті заявнику повідомили, що він може знову продовжити своє навчання в університеті при умові отримання нової візи на навчання.
Однак заявник вказав, що він не може повернутися до Королівства Саудівської Аравії та отримати нову візу в Україну на навчання, оскільки документи на проживання в цій країні вже відмінені, оскільки як зазначає заявник, його батько тяжко захворів, тому у фінансовому плані йому було тяжко оплачувати і навчання в Україні і платити податки за нього в Королівстві Саудівської Аравії, тому йому прийшлось від чогось відмовитись, а саме від оплати податків та зборів за документи на проживання в Королівстві Саудівської Аравії. А в Республіку Ємен  виїхати не може, оскільки там йде війна, а саме відбуваються протистояння хуситів проти влади держави.
У своєму зверненні позивач вказує, що на даний момент для нього існує загроза його життю в країні його походження - Республіці Ємен. У заяві-анкеті від 09.09.2019 зазначив, що в країні відбувається війна, «...В Ємен я не можу поїхати через війну, яка відбувається між хуситами та державою, окрім того там є багато інших збройних угрупувань, мені завжди повідомляють, як вбивають там людей, та бомблять і стріляють повсюди...».
До заяви від 09.09.2020 року позивачем було долучено наступні документи, а саме: національний паспорт Республіки Ємен № НОМЕР_4 , який виданий 24.07.2018, в м. Джидда, терміном дії до 24.07.2024, з нотаріально завіреним перекладом; національний паспорт громадянина Республіки Ємен № НОМЕР_5 , який виданий 21.10.2014, в м. Джидда, термін дії якого скінчився 21.10.2020 року, з нотаріально завіреним перекладом; фотокопію витягу посвідчення особи-резидента Саудівської Аравії №2175787221; фотокопію сертифікату про отримання базової загально-середньої освіти в Королівстві Саудівської Аравії; фотокопію залікової книжки №74 Харківського національного медичного університету від 01.09.2016 року; фотокопію посвідки на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_3 від 16.10.2018; 2 роздруковані фотографії свого батька.
Також позивач до заяви-анкети про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту заявник долучив документ: «Позиція УВКБ ООН відносно повернення в Ємен, за квітень 2015 року», та інформацію з сайту Refworld.org.ru за 2015, 2017 та 2019 роки.
При проведенні відповідачем співбесіди 26.09.2019 року з позивачем, ОСОБА_1 вказав, що все ж таки можливість оформити нові документи на проживання в Королівстві ОСОБА_3 у нього є, та на це потрібні тільки грошові кошти, «...Чи можете Ви, наприклад, як громадянин Ємену, отримати візу в Саудівську Аравію? - Можна, але важко. Не так звісно як люди вперше хочуть отримати таку візу. Мені легше, але все ж таки не так просто. А те, що у Вас там батьки? — Можна звісно і запрошення від них отримати, тоді буде набагато легше... Все ж таки, чи є варіанти повернутися в Саудівську Аравію? - Наразі дуже важко. В майбутньому можливо, якщо ситуація буде кращою, це якщо там  зменшать податки, або після навчання я знайду там роботу».
У ході співбесіди з відповідачем від 26.09.2019 року позивач зазначив, що «...Хто Вас переслідує в Ємені, чого Ви побоюєтесь при поверненні? — Мене ніхто не переслідує в Ємені. Просто наразі Саудівська Аравія бомбить хуситів та просто мирні жителі можуть попасти під обстріл. Просто там війна і все...».
Однак з цієї ж співбесіди проведеної 26.09.2019 року, позивач  вказує що він би і не звертався з відповідною заявою-анкетою, якщо б його не відрахували з університету «...Поясніть, чому тільки зараз ОСОБА_4 звернулись за статусом біженця? - Все тому що я не здав «КРОК», і мені потрібно виїжджати в Ємен за новою візою. А я не можу туди поїхати, оскільки там війна. Чи правильно я Вас зрозуміла, через те, що у Вас забрали посвідку Ви звернулись сюди? — Так. Якщо б у Вас не забрали посвідку, Ви звертались би сюди за статусом біженця або особи, яка потребує додаткового захисту? - Ні, тому що я був тут легально і мені це не було потрібно...».
На підставі викладеного, відповідачем було прийнято рішення  27.11.2020 № 434-20, яким відмовлено громадянину Республіки Ємен ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Позивач, вбачаючи в зазначеному порушення своїх прав, звернувся за їх захистом до суду. 
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості. 
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.
Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначено Законом України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту від 08.07.2011р. № 3671-VI (далі - Закон України № 3671-VI).
Відповідно до пунктів 1 та 13 статті 1 Закону України №3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Пунктом 4 статті 1 Закону України №3671-VI передбачено, що додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.
Згідно із ч.1 та ч.5 ст.5 Закону України №3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.
Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України №3671-VI, оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.
Частиною 7 статті 7 Закону України №3671-VI встановлено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.
Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
Відповідно до Директиви Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянств як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту", які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.
Згідно пунктів 45,66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців (далі - Керівництво), особа яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Відповідно до пункту 195 вказаного Керівництва, у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.
Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців "Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців" (1998 року), факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.
Частиною другою статті 13 Закону № 3671-VI передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Таким чином, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень. Крім того, при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. 
Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.
Побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).
Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.
Процедура розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, врегульована нормами Правил, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України № 649 від 07.09.2011 (далі - Правила).
Відповідно до пункту 2.1 Розділу ІІ Правил, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом N 3671-VI, в тому числі, перевіряє дотримання заявником передбаченого ст.5 цього Закону порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; а також протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Нормами частини шостої статті 5 Закону N 3671-VI встановлено, що Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
Згідно пунктом 2.4 Розділу ІІ Правил у разі наявності передбачених Законом підстав територіальний орган ДМС ухвалює рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оформлюється наказом. Після ухвалення рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС: - видає особі письмове повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням підстав для відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; - під підпис ознайомлює заявника з порядком оскарження рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; -вносить відповідні відомості до журналу реєстрації осіб.
Враховуючи характер спірних правовідносин, позивач повинен подати територіальному органу ДМС беззаперечні та достатні докази реальності ризику існування загрози переслідування. 
Такі докази можуть бути відсутні у іноземця, але доводи та пояснення шукача притулку мають бути достатньо послідовними, правдивими і засвідчувати (щонайменше) ймовірність переслідувань у разі повернення на Батьківщину (країну попереднього постійного проживання).
Дослідивши матеріали справи та надані позивачем до матеріалів справи докази, колегія суддів погоджується з доводами відповідача про відсутність у випадку заявника ознак, передбачених п.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового чи тимчасового захисту» за критерієм  політичних переконань, расової належності, релігійних уподобань, національності, громадянства, соціального статусу.
Позивачем ні під час співбесіди, ні під час розгляду справи судом не зазначено на чому саме ґрунтуються його побоювання щодо можливої загрози його життю. Позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів ведення ним (не лише помітної, а взагалі будь-якої) політичної, суспільної або релігійної діяльності як на території Батьківщини, так і на території інших країн. Доказів належності позивача до певних політичних партій, суспільних рухів, соціальних прошарків тощо також до матеріалів справи не подано. Також, Суд зазначив про відсутність фактів, які б підтверджували про можливість застосування до позивача смертної кари, катування чи нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання в країні походження, або ж серйозної особистої загрози життю особи з причин недиференційованого насилля в умовах внутрішнього збройного конфлікту.
Колегія суддів зазначає, що обставини існування на території Республіки Ємен збройного конфлікту є загальновідомими у розумінні ч. 3 ст. 78 КАС України, проте загальновідомість цих обставин не створює автоматично підстав для набуття особою, в спірних правовідносинах – для позивача, статусу шукача захисту.
Зі змісту наявної в матеріалах справи копії особової справи позивача, встановлено, що останній не перебував членом політичної, релігійної, військової або громадської організації, до інцидентів з застосуванням фізичного насилля, які були пов`язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, ані заявник ані члени його родини не були причетними.
Колегія суддів зазначає, що наявність збройного конфлікту у країні громадянської належності позивача не може бути винятковою підставою для визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки у відповідності до Директиви Ради ЄС 2004/83/ЕС від 29.04.2004 статті 15 (с) особи, котрі піддаються «серйозній особистій загрозі їх цивільному життю чи особі, з причин не диференційного насилля в умовах міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту» не підпадають під додатковий захист у відповідності до  Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05.04.2018р. по справі №815/170/17.
На підставі вищезазначеного, колегія судів робить висновок, що побоювання, які виникли у позивача мають суто суб`єктивний характер і не підтвердженні жодними документальними даними, заявник не має речових доказів наявності погроз у її бік, як і не має інших документальних підтверджень щодо її слів. Позивач за жодною із конвенційних ознак в країні походження не переслідувалася, побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджуються, інформаційні матеріали носять загальний характер і свідчать, що позивач не тікала від небезпеки, рятуючи своє життя, а залишила територію країни добровільно.
Колегія суддів відхиляє доводи заявника апеляційної скарги щодо не дослідження інформації про ситуацію в країні походження позивача, яка є загальновідомою та не потребує доказування, та наявних реальних побоювань позивача стати жертвою переслідування у разі його повернення до країни громадської належності, оскільки інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом.
Зазначена позиція відображена у постановах Верховного Суду від 29.05.2020 року у справі №420/6199/18, від 15.10.2019 у справі №420/5266/18 та від 04.03.2019 року у справі № 815/1190/17.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують з наведених вище підстав.
Колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (№ 65518/01; пункт 89), Проніна проти України (№ 63566/00; пункт 23) та Серявін та інші проти України (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. 1-3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно зі ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.02.2021 року по справі № 520/19145/2020  залишити без змін.  
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		І.С. Чалий	
Судді	   	І.М. Ральченко    В.В. Катунов   	
Повний текст постанови складено  28.05.2021 року