Постанова
Іменем України
27 квітня 2021 року 
м. Київ
справа № 203/875/18 
провадження № 61-12685св19
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Яремка В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідачі - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», Товариство з обмеженою відповідальністю «Естейт Селлінг»,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Повєткіна Надія Миколаївна, 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 січня 2019 року у складі судді Казака С. Ю. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 травня 2019 року у складі колегії суддів: Куценко Т. Р., Демченко Е. Л., Макарова М. О.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Естейт Селлінг» (далі - ТОВ «Естейт Селлінг»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу                              Повєткіна Н. М., про визнання недійсним договору купівлі-продажу, недійсним виникнення права власності, скасування записів про державну реєстрацію права власності.
Позов обґрунтований тим, що 24 грудня 2007 року між ним та Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк») укладено договір про іпотечний кредит № DNUHGI0000002573, згідно з яким позивачу надано кредит у розмірі 454 500,00 грн на споживчі цілі. 
На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 24 грудня 2007 року укладено іпотечний договір № DNUHGI0000002573, предметом якого є належна позивачу на праві власності АДРЕСА_1 . 
Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 лютого 2014 року скасовано рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 березня 2013 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки в частині зазначення способу реалізації предмета іпотеки та в цій частині ухвалено нове рішення, яким в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 24 грудня 2007 року № DNUHGI0000002573 звернено стягнення на предмет іпотеки АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного майна                            ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені відповідача ОСОБА_1   договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з початковою ціною 606 000,00 грн, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності. 
10 жовтня 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» шляхом укладення від свого імені договору купівлі-продажу з ТОВ «Естейт Селлінг» продало йому вказану квартиру. 
Позивач зазначав, що в укладеному з банком договорі іпотеки не визначено такого способу звернення стягнення як рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. У договорі було застосовано роз`єднувальний сполучник «або», наявність якого вказує, що звернення стягнення на предмет іпотеки можливе або за рішенням суду або на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. Одночасне застосування вказаних способів договором іпотеки не передбачено. Також посилався на те, що суд апеляційної інстанції в резолютивній частині рішення не встановив право продажу предмета іпотеки від імені банку, а зазначив продаж від імені відповідача ОСОБА_1 . Проте при укладенні договору купівлі-продажу згоду ОСОБА_1 на продаж отримано не було. Також відповідно до довідки банку від 09 лютого 2018 року грошові кошти від покупця на поточний рахунок                           ОСОБА_1 за кредитним договором не надходили. Отже, продаж квартири не здійснений.
Просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 10 жовтня 2016 року, недійсним виникнення 10 жовтня 2016 року права власності                             у ТОВ «Естейт Селлінг» на спірну квартиру, недійсним виникнення 25 квітня 2017 року права власності у ПАТ КБ «ПриватБанк» на спірну квартиру, скасувати державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ТОВ «Естейт Селлінг» та скасувати запис про державну реєстрацію права власності за ПАТ КБ «ПриватБанк».
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 14 січня 2019 року, яке залишене без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 28 травня 2019 року, у позові відмовлено.
Відмовивши в позові, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що на момент укладення між відповідачами договору купівлі-продажу спірної квартири від 10 жовтня 2016 року права позивача не порушені. Суди дійшли висновку, що саме по собі невиконання правочину та не зарахування коштів від продажу квартири на кредитний рахунок позичальника ОСОБА_1 не свідчить про укладення фіктивного правочину.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 січня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 травня 2019 року, просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення є незаконними, ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.
Суди не встановили усіх фактичних обставин справи, що призвело до ухвалення незаконних та необґрунтованих судових рішень. 
Суди не перевірили доводи позивача стосовно недійсності договору купівлі-продажу спірної квартири, на які він посилався в обґрунтування своїх позовних вимог. Оспорюваний договір купівлі-продажу укладено з численими порушенням норм законодавства. Договір укладено без згоди іпотекодавця у спосіб, не передбачений умовами іпотечного договору та судовим рішенням. 
Суди не надали оцінки тому, що в пункті 4.2. іпотечного договору сторони передбачили, що звернення стягнення за цим договором здійснюється на підставі цього договору, виконавчого напису нотаріуса або за рішенням суду. Застосування у тексті вказаного пункту іпотечного договору роз`єднувального сполучника «або» вказує, що звернення стягнення за договором іпотеки можливе або за рішенням суду або на підставі іпотечного застереження про задоволення вимог іпотекодержателя і одночасного застосування вказаних способів звернення стягнення договором іпотеки не передбачено. В резолютивній частині рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 лютого 2014 року зазначено звернути стягнення на спірну квартиру шляхом її продажу ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені відповідача ОСОБА_1 договору купівлі-продажу. Однак ПАТ КБ «ПриватБанк» здійснив продаж квартири за спірним договором купівлі-продажу діючи від свого імені. Водночас спірна квартира в момент укладення договору купівлі-продажу у власність покупця ТОВ «Естейт Селлінг» не передавалася, а останній вказане нерухоме майно не прийняв. Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав вланості на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна станом на 11 лютого 2019 року запис про припинення права вланості на спірну квартиру за ОСОБА_2 відсутній. Вказане свідчить про те, що зміст договору купівлі-продажу квартири суперечить вимогам ЦК України в момент його вчинення. 
Також суди не врахували порушення банком частини першої статті 38 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон), якою визначено обов`язок іпотекодержателя за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу повідомити іпотекодавця про свій намір укласти договір купівлі-продажу предмета іпотеки. ПАТ КБ «ПриватБанк» не повідомляв позивача про укладення спірного договору купівлі-продажу, що позбавило його переважного права на придбання предмета іпотеки. 
Відповідно до частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Однак укладений між відповідачами договір купівлі-продажу квартири сторони не виконали, оскільки покупець не сплатив продавцю вартість проданої йому квартири. 04 жовтня 2017 року приватний нотаріус Чернігівського нотаріального округу                          Завалієв А. А. вчинив виконавчий напис про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитної заборгованості у розмірі 2 999 999,00 грн. Цей виконавчий напис 31 серпня 2018 року пред`явлено до виконання до Соборного відділу державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області. Під час здійснення виконавчих дій державний виконавець встановив, що за боржником ОСОБА_1 зареєстровано АДРЕСА_1 . 
Аргументи інших учасників справи
Відзив АТ КБ «ПриватБанк» на касаційну скаргу мотивований тим, що оскаржувані судові рішення є законними, ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зазначив, що оспорюваний договір купівлі-продажу спірної квартири № 44 укладено на виконання рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська                                   від 20 березня 2013 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області                               від 10 лютого 2014 року, у спосіб, визначений вказаним рішенням суду апеляційної інстанції. Укладення договору купівлі-продажу квартири без попереднього повідомлення іпотекодавця про намір продажу предмета іпотеки виникло у банка на підставі судового рішення, яке набрало законної сили. 
Доводи касаційної скарги не спростовують висновки судів першої та  апеляційної інстанцій, зводяться до власного тлумачення норм матеріального права. 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 02 вересня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи. 
У вересні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).
Касаційну скаргу у цій справі подано у липні 2019 року, а тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що 24 грудня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір про іпотечний кредит № DNUHGI0000002573, згідно з яким ОСОБА_1 надано кредит в розмірі 454 500,00 грн на споживчі цілі.
На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір від 24 грудня 2007 року № DNUHGI0000002573, предметом якого є належна ОСОБА_1 на праві власності кв.  АДРЕСА_1 .
Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 лютого 2014 року скасовано рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 березня 2013 року у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки в частині зазначення способу реалізації предмета іпотеки та в цій частині ухвалено нове рішення, яким в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 24 грудня 2007 року № DNUHGI0000002573 звернуто стягнення на предмет іпотеки кв.  АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені відповідача ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з початковою ціною 606 000,00 грн, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності.
10 жовтня 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» шляхом укладення від імені                         ОСОБА_1 договору купівлі-продажу з ТОВ «Естейт Селлінг», продало останньому кв.  АДРЕСА_1 .

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Предметом позову є визнання недійсним договору купівлі-продажу, недійсним виникнення права власності, скасування записів про державну реєстрацію права власності. 
Відповідно до частини першої статті 15 ЦК Україи кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частинами першою - третьої, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Суди встановили, що 24 грудня 2007 року між позивачем та ЗАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір про іпотечний кредит на суму 454 500,00 грн, зі сплатою 15 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення                    24 грудня 2032 року. На забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором позивач передав в іпотеку банку належну йому кв.  АДРЕСА_1 .
Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦКУкраїни зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України).
Відповідно до статті 575 ЦК України та статті 1 Закону іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону). Вона має похідний характер від основного зобов`язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону).
Способи захисту цивільного права чи інтересу можуть бути судові (стаття 16 ЦК України) та позасудові (статті 17-19 ЦК України).
Відповідно до статей 12 і 33 Закону одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки.
Підставами звернення стягнення на предмет іпотеки є рішення суду, виконавчий напис нотаріуса або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 33 Закону).
З огляду на вказане Закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).
Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду (стаття 39 Закону) є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (статті 41-47 Закону); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону).
Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц, провадження                                  № 14-112цс19.
У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки (частина перша статті 12 Закону).
У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (частина перша статті 33 Закону).
У разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору (частина перша статті 35 Закону). Положення вказаної частини не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (частина друга                            статті 35 Закону).
Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
З огляду на зазначені висновки щодо застосування статей 35, 36, 37, 38 і 39 Закону, враховуючи обов`язковість договору для сторін (стаття 629 ЦК України), сторони, визначаючи його умови, реалізували принцип свободи договору (пункт 3 частини першої статті 3, стаття 627 ЦК України).
Відповідні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 235/3619/15-ц (провадження № 14-11цс18) та від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19).
Отже, законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.
Відповідно до пункту 4.2 іпотечного договору від 24 грудня 2007 року № DNUHGI0000002573 звернення стягнення за цим договором здійснюється на підставі цього договору, виконавчого напису нотаріуса або за рішенням суду.
Згідно з пунктом 4.3 іпотечного договору пункт цього договору є застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя та надає право іпотекодержателю звернути стягнення на предмет іпотеки на підставі цього договору шляхом продажу від свого імені предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону. Цим договором іпотекодавець уповноважує іпотекодержателя подавати та отримувати від імені іпотекодавця довідки та документи, які необхідні для підготовки предмету іпотеки до продажу, сплачувати всі необхідні платежі, підписувати договір купівлі-продажу предмету іпотеки, а також виконувати всі інші дії, які пов`язані з продажем предмета іпотеки. У разі продажу предмета іпотеки, іпотекодавець доручає іпотекодержателю отримати грошові кошти, виручені від продажу та спрямувати їх на погашення витрат іпотекодержателя заборгованості за договором про іпотечний кредит.
Отже, банк передбачив спосіб позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.
Відповідно до частини першої статті 38 Закону, якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на  продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель  зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель  несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих  збитків.
Згідно з частиною першою статті 39 Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. 
Суди виходили з того, що право АТ КБ «ПриватБанк» на укладення оспорюваного договору купівлі-продажу спірної квартири, виникло в банку на підставі  пунктів 4.2, 4.3 іпотечного договору, статей 33, 38 Закону, рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 березня 2013 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 лютого 2014 року.
Суди встановили, що 16 вересня 2016 року банк направив позивачу лист-повідомлення про намір продати предмет іпотеки, про що зазначає і позивач у своєму листі від 12 жовтня 2016 року.
Згідно з пунктом 1.1 договору купівлі-продажу квартири від 10 жовтня 2016 року продавець ПАТ КБ «ПриватБанк» зобов`язався на виконання рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 березня 2013 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 лютого 2014 року шляхом продажу вказаного предмета іпотеки з укладенням від імені  ОСОБА_1 передати у власність покупця ТОВ «Естейт Селлінг», а покупець зобов`язався прийняти нерухоме майно АДРЕСА_1 і сплатити за нього обговорену грошову суму. 
Продаж предмета іпотеки за цим договором здійснено за ціною 606 000,00 грн, що відповідає оціночній вартості предмета іпотеки, визначеній у пункті 1.3.2 іпотечного договору та початковій ціні продажу, визначній в резолютивній частині рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 лютого 2014 року.
Згідно з пунктом 2.1. договору купівлі-продажу ціну договору покупець зобов`язувався сплатити продавцю протягом 90 банківських днів з моменту підписання цього договору на рахунок № НОМЕР_1 в ПАТ КБ «ПриватБанк» для наступного зарахування на поточний рахунок на ім`я ОСОБА_1 для погашення заборгованості за кредитним договором від 24 грудня 2007 року № DNUHGI0000002573.
Отже, звернення стягнення на предмет іпотеки відбулося в момент набрання відповідним судовим рішенням законної сили. Саме з цього часу власник предмета іпотеки, втратив право розпоряджатись, користуватись та володіти спірним майном.
Суди встановили, що на момент укладення договору заборон на відчуження майна чи арешту майна не було. 
Відмовивши в позові, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що на момент укладення між відповідачами договору купівлі-продажу спірної квартири від 10 жовтня 2016 року права позивача не порушені. Суди дійшли висновку, що також не є наслідком недійсності договору на момент його укладення і наступне не зарахуванням банком коштів від продажу на рахунок позичальника, а також не є свідченням не здійснення розрахунків за цим оплатним договором, як про це зазначає позивач.
Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України  способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. 
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. 
Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі  № 916/3156/17, провадження № 12-304гс18, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18.
Верховний Суд звертає увагу, що визнання недійсним набуття права власності це не ефективний спосіб захисту, але це не вплинуло на розгляд справи по суті.
Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції Українисудові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, установлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами                         (частина перша статті 18 ЦПК України).
Безпідставними є доводи касаційної скарги, оскільки оспорюваний договір купівлі-продажу спірної квартири укладений на виконання рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 березня 2013 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 лютого 2014 року, у спосіб, визначений вказаним рішенням суду апеляційної інстанції. Укладення договору купівлі-продажу квартири без попереднього повідомлення іпотекодавця про намір продажу предмета іпотеки виникло у банка на підставі судового рішення, яке набрало законної сили. 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгодиз судовими рішеннями та необхідності переоцінки доказів у справі, проте встановлення обставин справи і перевірка їх доказами не належить до компетенції суду касаційної інстанції.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень без змін.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 січня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 травня 2019 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 
Судді:                                                                                                            А. С. Олійник
         
            С. О. Погрібний
 
В. В. Яремко