22.04.21
22-ц/812/675/21
Провадження №22-ц/812/675/21
ПОСТАНОВА
Іменем України
22 квітня 2021 року                                                        м. Миколаїв
                                                                                      справа № 474/803/20
Миколаївський апеляційний суд у складі:
головуючого Коломієць В.В.
суддів Данилової О.О., Кушнірової Т.Б.,
переглянувши у письмовому провадженні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на заочне рішення Врадіївського районного суду Миколаївської області, ухвалене 18 лютого 2021 року під головуванням судді Сокола Ф.Г., повний текст судового рішення складений цього ж дня,
У С Т А Н О В И В:
У листопаді 2020 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК» ) звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Позивач зазначав, що 14 січня 2013 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 був укладений договір б/н, за яким остання отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, який в подальшому був збільшений до 10000 грн.
Відповідно до умов цього договору ОСОБА_1 погодилася, що заява позичальника разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами, які викладені на банківському сайті https://privatbank.ua, становлять між нею та Банком договір про надання банківських послуг.
Посилаючись на викладене та порушення відповідачем своїх зобов`язань, що призвело до заборгованості за кредитним договором, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за простроченим тілом кредиту, що станом на 20 вересня 2020 року складає: 10 219 грн. 42 коп. 
Заочним рішенням Врадіївського районного суду Миколаївської області від 18 лютого 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі АТ КБ «ПРИВАТБАНК», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просило рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі. 
Апелянт зазначав, що суд безпідставно не врахував, що відповідач особисто підписала анкету-заяву, користувалася кредитними коштами, зверталася до банку з метою пере випуску картки та здійснювала часткове погашення заборгованості, висловивши таким чином згоду на укладання кредитного договору на запропонованих Банком умовах. Відсутність підпису боржника на відповідних Тарифах, Умовах та правилах не може свідчити про неукладеність договору, оскільки суд не звернув увагу, що в матеріалах даної справи наявні витяг з Умов та Правил надання банківських послуг та копія наказу банку щодо затвердження «Умов та Правил надання банківських послуг» в редакції, що діяла на момент підписання анкети заяви, а тому безпідставно застосував до даних правовідносин правову позицію Великої Палати Верховного Суду викладену у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17. Також апелянт посилався на помилкове зазначення судом першої інстанції, що відповідачкою за період користування кредитними картками фактично отримано 174 201 грн. 81 коп. кредитних коштів, а сплачено 214 967 грн. 56 коп., оскільки згідно виписки по картковому рахунку ОСОБА_1 було одержано 74 457грн. 75коп. кредитних коштів, а погашено 78 934грн.19коп. Також, на думку апелянта, суд не врахував висновки, викладені у постановах Верховного Суду у аналогічних справах.
Відповідачка правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористалася.
Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК справа розглядається апеляційним судом без виклику учасників справи.
Відповідно ч. 13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав. 
Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 14 січня 2013 року ОСОБА_1 звернулася до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК», з метою отримання банківських послуг, у зв`язку із чим підписала анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в Приватбанку (а.с. 14). 
Вказана анкета-заява не містить умов кредитування (зокрема розміру процентної ставки, видів відповідальності за несвоєчасне повернення кредитних коштів та порядку її розрахунку). 
Разом із тим, в анкеті-заяві зазначено, що відповідачка згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та Банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона згодна з цими умовами.
Відповідно до Довідки, наданої позивачем, за вказаним кредитним договором ОСОБА_1 надавалися кредитні картки: 14 січня 2013 року - № НОМЕР_1 - з терміном дії – травень 2016 року; 05 серпня 2013 року - № НОМЕР_2 - з терміном дії – квітень 2017 року; 22 вересня 2017 року - № НОМЕР_3 - з терміном дії – вересень 2021 року, 10 червня 2019 року - № 45168755426476400 - з терміном дії – лютий 2022 року (а с. 12).
Відповідно до довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 , з 14 січня 2013 року по 14 жовтня 2016 року на картку був встановлений кредитний ліміт 0 грн., з 14 жовтня 2016 року – 1000грн., який поступово збільшувався до 6 000 грн. (а.с. 13). 
Факт користування відповідачкою починаючи з 14 жовтня 2016 року кредитними коштами підтверджується випискою з її особового рахунку, яка відповідно до положень статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність", пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, є первинним документом, що підтверджує здійснені по банківському рахунку операції (а.с. 51-57).
Згідно з наданим позивачем розрахунком, заборгованість відповідачки за кредитним договором станом на 20 вересня 2020 року складає 10 219 грн. 42 коп. заборгованості за простроченим тілом кредиту, заборгованість по процентам за користування кредитом пені та комісії – відсутня (а.с. 10-11).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у підписаній сторонами анкеті-заяві відсутні умови договору щодо розміру процентної ставки, а за відсутності підпису ОСОБА_1 на витязі з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» і Умовах та правилах надання банківських послуг, що прикладені Банком до позовної заяви, їх не можна розцінювати як частину укладеного сторонами договору, а тому не можна вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. За такого, враховуючи розмір отриманих відповідачкою кредитних коштів та фактично сплачених на погашення кредиту, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність в  ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з огляду на таке.
Так, відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України).
Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. 
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною 1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме надані Банком до суду Витяг з Тарифів та Умови та правила надання банківських послуг розуміла відповідач та ознайомилися і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку.
За таких обставин надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Встановивши наведені обставини суд першої інстанції вірно вважав, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини 1 статті 634 ЦК України.
Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником.
Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду, від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17).
Аргументи апеляційної скарги щодо неправильності таких висновків суду суперечать встановленим обставинам справи, наведеним положенням закону та зазначеному висновку Великої Палати Верховного Суду, а тому не можуть бути прийняті до уваги.
Також колегія суддів не може погодитись з твердженнями апелянта про те, що суд першої інстанції безпідставно застосував до даних правовідносин правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, навівши в обґрунтування своїх висновків доводи проти вимог позивача, не маючи заперечень відповідача, який не оспорював умови укладеного кредитного договору .
Так, за загальним правилом частини 1 статті 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.
Аналіз положень частини 2-4 статті 81 та статті 82 ЦПК свідчить про те, що безумовною підставою для звільнення сторони від доказування є обставини, визнані загальновідомими. В інших випадках сторона звільняється від доказування при наявності лише певних умов.
При цьому за правилами пункту 1 статті 82 ЦПК не підлягають доказуванню обставини, які визнані учасником справи і суд не має обґрунтованих сумнівів щодо їх достовірності, або добровільності визнання.
Отже, розгляд справи у заочному порядку (у відсутності відповідача) не звільняє позивача від обов`язку доводити підстави позову (в цій справі – обґрунтованість розрахунків), а суд – оцінювати надані докази за вимогами статей 77-80 ЦПК. 
Оскільки визнання обставин відповідачем та відсутність заперечень відповідача при заочному розгляді справи не є тотожними обставинами, а процесуальне значення має лише факт визнання, то спірні правовідносини не мають іншого характеру ніж правовідносини у справі № 342/180/17, при розгляді якої Верховний Суд зробив правовий висновок в постанові від 3 липня 2019 року та яку застосував суд першої інстанції.
Також не заслуговують на увагу посилання апеляційної скарги на безпідставність відмови суду першої інстанції у стягненні процентів, оскільки такі позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не заявляло, а згідно наведеного Банком розрахунку заборгованості в ОСОБА_1 відсутня заборгованість за процентами за користування кредитом.
Щодо наведеного судом розрахунку заборгованості за кредитом, який проведений виходячи із різниці отриманих та повернутих позичальником кредитних коштів, то у зв`язку із тим, що суд виходив із недоведеності досягнення сторонами домовленості стосовно сплати процентів, відсутні підстави вважати такий розрахунок помилковим.
При цьому колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у стягненні заборгованості за тілом кредиту через неврахування положень ст. 534 ЦК України, згідно якої у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання: 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка: 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу, оскільки дана норма права передбачає тільки черговість зарахування отриманої на виконання зобов`язання суми у разі її недостатності для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі, проте, не передбачає права кредитора збільшувати основну суму боргу. Отже, у разі недостатності отриманих коштів, погашення основної суми боргу не відбувається.
Поняття овердрафту та несанкціонованого овердрафту передбачені п.1.1.1.63 Умов та правил надання банківських послуг.
Так, овердрафт - це короткостроковий кредит, який надається Банком Клієнту у разі перевищення суми операції за платіжною карткою над сумою залишку коштів на його Рахунку в розмірі ліміту кредитування. Використання клієнтом грошових коштів понад залишок по рахунку або встановленого банком ліміту овердрафту є несанкціонованим овердрафтом.
Зазначеними Умовами та правилами надання банківських послуг передбачені і умови та наслідки здійснення клієнтом банку операцій за платіжною карткою у разі перевищення суми операції за платіжною карткою, над сумою залишку коштів на його рахунку як в розмірі ліміту кредитування, так і понад встановленого банком розміру ліміту кредитування.
Однак, як уже зазначалося раніше, надані до позовної заяви Умови та правила надання банківських послуг не підписані відповідачем, тому не можна стверджувати, що саме їх розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПРИВАТБАНКУ, а отже, надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг не є складовою укладеного сторонами кредитного договору та не визначають його суттєві умови, в тому числі щодо надання банком відповідачу короткострокового кредиту у вигляді овердрафту та несанкціонованого овердрафту, зокрема, і про те, що у разі якщо на дату нарахування процентів Клієнт використав всю суму кредиту, сторони узгодили збільшення розміру кредиту на розмір боргових зобов`язань за кредитом, що мала місце на дату нарахування процентів.
За такого у позивача були відсутні правові підстави у разі несплати відповідачем щомісячного платежу по кредиту у повному обсязі, самостійно без згоди відповідача збільшувати розмір боргових зобов`язань за кредитом (тілом кредиту) за рахунок зарахування до нього заборгованості за процентами, пенею та іншими нарахуваннями за попередні періоди та за рахунок цього погашати заборгованість за відсотками.
З урахуванням викладеного, суд дійшов обґрунтованого висновку щодо штучного збільшення заборгованості за тілом кредиту, оскільки з розрахунку позивача вбачається, що це відбувалось за рахунок направлення сплачених відповідачкою коштів на погашення процентів, нарахування яких та конкретний розмір не було узгоджено сторонами, що є порушенням умов договору.
Виходячи з умов договору та виписки по рахунку заявлені позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» є безпідставними, оскільки наявність заборгованості ОСОБА_1 перед Банком не доведена.
Не спростовує таких висновків суду першої інстанції і зазначення судом невірного розміру одержаних та погашених ОСОБА_1 кредитних коштів в зв`язку з неврахуванням того, що 14 жовтня 2016 року відповідачка використовувала кредитну картку як дебетову, вносячи на неї та витрачаючи лише власні кошти.
Так, зазначення судом першої інстанції, що відповідачкою за період користування кредитними картками фактично отримано 174201 грн. 81 коп. кредитних коштів, а сплачено 214967 грн. 56 коп., замість того, що ОСОБА_1 було одержано 74457грн. 75коп., а погашено 78934грн.19коп. не є підставою для скасування судового рішення з огляду на правильність висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду чи доводили б порушення ним норм матеріального та процесуального права при вирішенні позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК».
З огляду на викладене, суд вирішив справу згідно з нормами матеріального права, які підлягали застосуванню за даними правовідносинами, дав належну правову оцінку доказам і дійшов правильного висновку щодо відмови у задоволенні позову.
Тому у відповідності до статті 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
З огляду на результати апеляційного перегляду справи згідно ст. 141 ЦПК України підстав для перерозподілу судових витрат колегія суддів не вбачає.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення.
Заочне рішення Врадіївського районного суду Миколаївської області від 18 лютого 2021 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий                                                       В.В Коломієць 

Судді О.О. Данилова

Т.Б. Кушнірова

Повний текст постанови складено 27 квітня 2021 року.