ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 615/755/19                Головуючий суддя І інстанції Токмакова А. П.
Провадження № 22-ц/818/175/21        Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: позики, кредиту, банківського вкладу, з них
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2021 року                                                                 м. Харків.
 
Харківський апеляційний суд у складі суддів судової колегії судової палати у цивільних справах:
головуючого                Яцини В.Б.,
суддів колегії                Бурлака І.В., Котелевець А.В.,
розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Валківського районного суду Харківської області від 09 січня 2020 року, ухвалене у складі судді Токмакової А.П., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Харківське обласне сільськогосподарське підприємство по племінній справі у тваринництві» про стягнення заборгованості за договором позики,

в с т а н о в и в :

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом та просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики від 27.03.2017 року в розмірі 40500 грн., інфляційні нарахування за період з 01.04.2017 року по 07.05.2019 року в розмірі 9274,50 грн. та 3% річних за період з 01.04.2017 року по 07.05.2019 року в розмірі 2542,87 грн.
Позов мотивовано тим, що 27.03.2017 року між ним та Державним підприємством «Харківське обласне сільськогосподарське підприємство по племінній справі у тваринництві» (далі – ДП) було укладено договір позики у письмовій формі, за умовами якого позивач через касу АТ КБ «Приватбанк» перерахував на поточний рахунок відповідача 40500,00 грн., який в свою чергу зобов`язався повернути вказану суму до 31.03.2017 року. 
Вважає, що вказаний договір позики є укладеним з моменту передання грошей, проте відповідачем не виконано покладений на нього договором позики обов`язок, оскільки станом на день звернення з позовом до суду грошові кошти, надані позивачем у позику, не повернуті. 
Зазначає, що за порушення виконання зобов`язання щодо повернення грошових коштів у строк, встановлений договором позики, він має право на стягнення з відповідача суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та право на стягнення 3% річних від суми боргу. 
За розрахунками позивача сукупний індекс інфляції за період часу з 01.04.2017 року до 07.05.2019 року становить 122,9 за даними Державної служби статистики України, сума боргу з урахуванням індексу інфляції розраховується за формулою: 40500 грн.(сума боргу) х 122,9 (сукупний індекс інфляції) / 100=49774,50 грн. Отже, на думку позивача, інфляційні втрати становлять 9274,50 грн. (із розрахунку 49774,50-40500 грн.) 
Щодо 3% річних позивач розрахував за формулою: 40500 грн. (сума боргу) х 3 (розмір %) х 766 (кількість днів прострочення) / 366 / 100 = 2542,87 грн., які, на його думку, підлягають стягненню з відповідача.

Заочним рішенням Валківського районного суду Харківської області від 09 січня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням районного суду, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення є незаконним, оскільки при його ухваленні було порушено норми матеріального і процесуального права. 
В обґрунтування скарги зазначено, що жодна сторона не зверталась до суду із позовом про визнання недійсним договору позики, тому суд першої інстанції був позбавлений можливості давати оцінку договору, і з цих підстав відмовляти у позові.
Вказує, що ним було надано до суду дублікат квитанції, з якої вбачається перерахування позивачем позики у розмірі 40500 грн відбулося на поточний рахунок відповідача.
Вважає, що перерахування позики на рахунок відповідача, а не у його касу може бути підставою для встановлення судом порушень умов договору позики, а не про її неотримання.
Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у ч. 1 ст. 369 ЦПК України, з огляду на зміст та ціну позову без повідомленням учасників справи. 
Згідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до вказаних норм ЦПК України, вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції першої інстанції виходив з того, що керівник Державного підприємства не може одночасно виступати і від імені підприємства і від свого власного, оскільки згідно з вимогами ч.3 ст. 238 ЦК України представник не може вчиняти правочини від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах. Суд першої інстанції виходив з того, що в даному випадку договір позики є нікчемним та може бути визнати недійсним, керівник повинен був видати іншому співробітнику підприємства довіреність на право укладання договору від імені ДП. Крім того, суд зазначив, що сторонами не було надано доказів на підтвердження правосуб`єктності ДП «Харківське обласне сільськогосподарське підприємство по племінній справі у тваринництві» та повноваження його представників, що позбавляє суд можливості перевірити обставини щодо дійсності укладеного правочину.
У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції у цілому відповідає.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).
Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до частини 1 статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Частиною 1 статті 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
У частині 1 статті 1049ЦК України йдеться про те, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Частиною другою ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.
Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті203 цього Кодексу.
За положеннями частин першої та третьої статті 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє.
Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.
Як передбачено частиною першою статті 241 ЦК України, правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.
Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ДП в особі директора Буряковського Д.М., що діє на підставі Уставу, укладено договір позики, п.п.1.1, 1.2 якого передбачають, що позикодавець передає на умовах цього договору у власність позичальникові грошові кошти в розмірі 40500 грн., а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю таку ж суму грошей в строк до 31.03.2017 року.
Згідно розділу 2 договору, позикодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальнику протягом 5 днів з моменту підписання даного договору шляхом внесення їх до каси позичальника. Датою надання позики вважається дата надходження грошей до каси позичальника. Підтвердженням отримання позики є квитанція до приходного касового ордеру, видана позичальником. 
За спливом строку позичальник зобов`язується повернути отриману від позикодавця по даному договору суму позики готівкою. Датою виконання позичальником свого обов`язку з повернення суми позики вважається дата видачі грошей позикодавцю.
Із наданого позивачем фотокопії квитанції №0.0.734596442.1 від 27.03.2017 року вбачається, що ОСОБА_1 сплатив до банку одержувача Харківського ГРУ АТ КБ «Приватбанк», одержувач Харківське облдержпідприємство, р/р НОМЕР_1 , призначення: готівкові надходження коштів фінансова допомога ч-з ОСОБА_1 3.17-3.17, сума 40500 грн.
Відповідно до копії наказу №136-п від 21 травня 2019 року ОСОБА_2 призначено виконуючим обов`язки директора державного підприємства «Харківське обласне сільськогосподарське підприємство по племінній справі у тваринництві» з 22 травня 2019 року до призначення керівника в установленому порядку на строк, що не перевищує два місяці.
Із акту звірки взаємних розрахунків, підписаним в.о. директора Стебалов В.І. вбачається, що ОСОБА_1 підприємству була надана 27.03.2017 року фінансова допомога через АТ КБ «ПриватБанк» у розмірі 40500 грн.
Відповідач у рахунок повернення позики 29.03.2017 року та 30.03.2017 року повернув ОСОБА_1 15000 та 2500 грн відповідно.

Безповоротна фінансова допомога - це:
сума коштів, передана платнику податків згідно з договорами дарування, іншими подібними договорами або без укладення таких договорів;
сума безнадійної заборгованості, відшкодована кредитору позичальником після списання такої безнадійної заборгованості;
сума заборгованості одного платника податків перед іншим платником податків, що не стягнута після закінчення строку позовної давності;
основна сума кредиту або депозиту, що надані платнику податків без встановлення строків повернення такої основної суми, за винятком кредитів, наданих під безстрокові облігації, та депозитів до запитання у банківських установах, а також сума процентів, нарахованих на таку основну суму, але не сплачених (списаних).
Поворотна фінансова допомога - сума коштів, що надійшла платнику податків у користування за договором, який не передбачає нарахування процентів або надання інших видів компенсацій у вигляді плати за користування такими коштами, та є обов`язковою до повернення;
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 року за № 996-ХIV,  господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства. Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку.
За змістом частин першої та другої статті 9 Закону № 996-ХIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Тобто, для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій.
Слід зазначити, що договір не є первинним обліковим документом для цілей бухгалтерського обліку, а враховуючи положення ч.1 ст. 626 ЦК України, договір свідчить лише про намір виконання дій (операцій) в майбутньому, а не про їх фактичне виконання.
Відповідно до вищенаведеного визначення господарська операція пов`язана не з фактом підписання договору, а з фактом руху активів платника податків та руху його капіталу. Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов`язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами ПК, які свідчать, що господарські операції мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.
Однак, до суду не надано доказів, що грошові кошти отримані ДП на підставі Договору позики були оформлені первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність даної операції щодо їх отримання саме ДП на підставі договору позики.
Крім того, у справі також відсутні докази щодо статутного права у відповідача – ДП «Харківське обласне сільськогосподарське Підприємство по племінній справі у тваринництві» самостійно укладати договори, тобто щодо його правового статусу юридичної особи. 
Так, відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.
Згідно ч. 1 ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.
За змістом ст. 80 ЦК України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку.
Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді.
У статті 81 цього ж Кодексу вказано, що юридична особа приватного права створюється на підставі установчих документів відповідно до статті 87 цього Кодексу. Юридична особа приватного права може створюватися та діяти на підставі модельного статуту в порядку, визначеному законом.
Юридична особа публічного права створюється розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування.
У даному випадку відповідач є Державним підприємством, код ЄДРПОУ 00725128, засноване національним об`єднанням по племінній справі у тваринництві «Укрплемоб`єднання» та підпорядковується до Міністерству аграрної політики та продовольства України, однак на підприємстві на день розгляду справи були відсутні документи, які стосуються заявленого позову (а.с. 34-35, 54, 55).
Про цивільну дієздатність юридичної особи зазначено у ст. 92 ЦК України:
1. Юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.
Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом.
2. У випадках, встановлених законом, юридична особа може набувати цивільних прав та обов`язків і здійснювати їх через своїх учасників.
3. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.
У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.
4. Якщо члени органу юридичної особи та інші особи, які відповідно до закону чи установчих документів виступають від імені юридичної особи, порушують свої обов`язки щодо представництва, вони несуть солідарну відповідальність за збитки, завдані ними юридичній особі.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України:
1. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
У ст.ст. 12, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів:
1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
У статті 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів:
1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України: 
1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Матеріали справи не містять доказів господарської правосуб`єктності відповідача та повноваження його представників. 
Також, до суду не надано належних і допустимих доказів, що отримані відповідачем згідно до ксерокопії дублікату квитанції 0.0.734596442-1 від ОСОБА_1 27.03.2017 через ПриватБанк в якості фінансової допомоги грошові кошти 40500,00 грн. були перераховані відповідно до наданого позивачем на підтвердження доводів позову договору позики від 27.03.2017, який з обох сторін цього договору підписані однією особою – позивачем ОСОБА_1 (а.с. 8). 
Згідно до умов згаданого договору позики сторони обумовили надання позики шляхом унесення грошових коштів до каси позичальника (а.с. 8). 
У згаданій ксерокопії дублікату квитанції 0.0.734596442-1 зазначена інша підстава для перерахування грошових коштів, тому колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про недоведеність підстав заявленого позову з огляду на відсутність передбачених Законом України «Про бухгалтерський облік» належних і допустимих документів про фактичне надання позивачем позики. Колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що за відсутності первинних бухгалтерських документів, які відображають реальність операції щодо їх надання позивачем та отримання відповідачем на підставі договору позики не має підстав для задоволення позову.
Тому наведені з цього приводу доводи скарги про те, що вказана ксерокопії дублікату квитанції 0.0.734596442-1 підтверджує факт надання позики – є безпідставними. 
Колегія суддів виходячи з наведених обставин також дійшла висновку, що за недоведеності передання заявленої у позові грошової суми в якості позики відповідно до вказаної норми ст. 1042 ЦК України договір позики не є укладений. 
З огляду на те, що при ухваленні рішення районним судом були додержані норми матеріального і процесуального права, доводи скарги висновків суду не спростовують, колегія суддів на підставі ст. 375 ЦПК України залишає скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін.
Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Заочне рішення Валківського районного суду Харківської області  від 09 січня 2020 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду лише у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 19 квітня 2021 року.

Головуючий                                                                        В.Б.Яцина.

Судді                                                                                І.В.Бурлака.

                                                                               А.В.Котелевець.