ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 квітня 2021 року
м. Харків
справа № 641/9619/19
провадження № 22-ц/818/1912/21
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – судді Тичкової О.Ю.,
суддів – Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,
за участю секретаря судового засідання: Супрун Я.С.,
сторони справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2020 року, постановлене у складі судді Фанда О.А.,
УСТАНОВИВ:
У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила визнати спільною сумісною власністю подружжя майно придбане в шлюбі: двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , та автомобіль марки «Daewoo Nexia», 2008 року випуску; визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на Ѕ частину вказаної квартири та автомобіля за кожним; залишити за ОСОБА_2 право власності на автомобіль «Daewoo Nexia», 2008 року випуску, стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 32500 грн. грошової компенсації за автомобіль, що відповідає Ѕ його вартості.
В обґрунтування заявлених вимог позивач вказала, що з 14 серпня 1999 року по 2 липня 2018 року сторони у справі перебувають в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . За час перебування у шлюбі подружжям було придбано: 6 жовтня 2000 року двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , а також 31 грудня 2016 року автомобіль «Daewoo Nexia», 2008 року випуску. Після розірвання шлюбу позивач з дітьми, а також відповідач проживають у вказаній квартирі. Автомобіль використовує відповідач одноособово.
Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2020 року позовні вимоги задоволені частково. Визнано за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . Ухвалено вважати, що ОСОБА_2 належить на праві спільної часткової власності 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 . В іншій частині позовних вимог відмовлено. Втрішено питання розподілу судових витрат.
Рішення суду мотивовано тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 14 серпня 1999 року. За час шлюбу, 6 жовтня 2000 року, подружжям було придбано двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Відповідач жодних належних та допустимих доказів на спростування доводів позивача, а також на підтвердження придбання спірної квартири за свої особисті кошти не надав. На підставі викладеного спірну квартиру судом визнано спільним майном подружжя, що має бути розподілено між сторонами у справі в рівних частках. Суд вважав відсутніми підстави для застосування наслідків спливу строку позовної давності до вимог позивачки, оскільки про порушення свого права вона дізналася після звернення з позовом про поділ майна подружжя в листопаді 2019 року. З часу придбання подружжям спірної квартири позивачка безперервно проживала й продовжує проживати у спірній квартирі, що знайшло підтвердження під час судового розгляду та відповідачем не спростовано. Оскільки шлюб між сторонами було розірвано за рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 15 жовтня 2010 року, автомобіль придбано після розірвання шлюбу між сторонами, суд відмовив у задоволені позову в частині стягнення вартості Ѕ автомобілю. При цьому посилався на те, що вимог про визнання автомобіля об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , набутим за час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, позивачка не заявляла, але не позбавлена такої можливості.
Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу. Просив рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог скасувати та постановити нове, яким в задоволенні позову в цій частині відмовити, в іншій частині рішення суду залишити без змін.
Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач умисно приховала від суду, що розірвання шлюбу відбулось у 2010 році, а не у 2018. При розгляді справи про розірвання шлюбу у 2010 році позивачка зазначала, що майнового спору між сторонами не існує, про що зазначено в рішенні суду. Також позивачка достовірно знала, що відповідач проти поділу квартири, оскільки вона придбана за його особисті кошти. Колишня дружина тимчасово проживала у спірній квартирі, оскільки діти залишилися з нею, і відповідач дбав про них. Однак цей факт ніяк не свідчить про те, що позивачка має право вимагати розподілу квартири. Оскільки ОСОБА_1 достовірно знала про небажання відповідача ділити квартиру, проте не мала жодних майнових претензій до нього з моменту розірвання шлюбу у 2010 році, то фактично вона мала право пред`явити вимогу про поділ майна протягом 3 років з моменту набрання законної сили рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 15.10.2010 у справі №2-5827/2010.
Апелянт вважає, що в оскаржуваному рішенні суддею, внаслідок прийняття невмотивованого рішення, були порушені вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтю 263 Цивільного процесуального кодексу (далі – ЦПК) України, оскільки суд не спростував жодного доводу відповідача і не навів належних і допустимих доказів на обґрунтування прийнятого рішення. відповідач нава суду належні та допустимі докази придбання спірної квартири за власні кошти. Однак суд, навівши їх у судовому рішенні, не взяв їх до уваги та не навів мотивів їх неприйняття. Апелянт вважає показання свідків достатнім доказом отримання ним в дар грошових коштів, за рахунок яких ним була придбана спірна квартира. Ці показання не спростовані. Також факт придбання квартири за власні кошти відповідача підтверджує відсутність надання позивачем згоди на її придбання. Отже, відповідачем суду надані належні та допустимі докази придбання квартири за свої особисті кошти, отримані в дар від батьків.
ОСОБА_5 , яка діє в інтересах позивача ОСОБА_1 , надано відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
В обгрунтування відзиву вказує, що законодавство не пов`язує початок перебігу строку позовної давності щодо полілу майна подружжя з датою набрання законної сили рішенням суду про розірвання шлюбу. Позивач проживає у спірній квартирі з дати придбання – 06.10.2000. Після розірвання шлюбу позивач з дітьми та відповідач продовжують проживати разом, користуватися майном в тому обсязі, в якому користувались до розірвання шлюбу, жоден з них не перешкождав іншому у користуванні спільним майном. Сторони зареєстровані за адресою спірної квартири. Відповідач не заперечував, що сторони з жодними заявами про поділ майна не звертались. Спірні питання щодо користування та режиму майна між ними виникли у ході розмови лише у листопаді 2019 року, тому 20.11.2019 позивач подала позовну заяву про поділ спільного майна подружжя. Посилання апелянта на те, що при розгляді справи про розірвання шлюбу у 2010 році позивач вказувала про відсутність майнового спору є необгрунтованими, оскільки справа №2-5827/2010 стосувалась лише розірвання шлюбу, інших позовних вимог не заявлялось і не вирішувалось. Зазначення у позовній заяві про розірвання шлюбу про відсутність майнового спору свідчить лише про те, що відповідач на дату подання вказаного позову не чинив перешкод в користуванні майном, тобто не порушував прав власності ОСОБА_1 , а отже є додатковим підтвердженням відсутності на той час підстав для подання позовної заяви про поділ спільного майна подружжя.
Представник позивача вказує, що ОСОБА_1 не була присутня при оголошенні заочного рішення суду від 15.10.2010, воно не було пред`явлене до виконання. Сторони продовжили проживати разом, вести спільне господарство, сімейний бюджет. ІНФОРМАЦІЯ_3 у них народилась спільна дитина – ОСОБА_4 ,щодо якого відповідач зареєстрований як батько на підставі свідоцтва про шлюб повторно виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Краснокутського районного управління юстиції у Харківській області. Фактичні шлюбні відносини між сторонами тривали до 2018 року. Отже, підстави для застосування строку позовної давності відсутні, оскільки його слід відраховувати від дня, коли співвласник дізнався про порушення свого права – 19.11.2019, коли в ході розмови відповідач заперечив право власності позивача на спірну квартиру.
Щодо посилання апелянта на показання свідків як на доказ придбання спірної квартири за його особисті кошти представник позивача вказує, що показання свідків зі сторони відповідача спростосуються показаннями свідків зі сторони позивача, про що було зазначно у рішенні суду. Тому вони не є достатнім та беззаперечним підтвердженням позиції відповідача з цього питання. На підставі суперечливих показань свідків не можна достовірно встановити обставини, на які посилається відповідач. Інших достатніх, належних та допустимих доказів ним не надано.
Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог сторонами не оскаржується, в зв`язку з чим судом апеляційної інстанції не переглядається.
Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам процесуального закону рішення суду першої інстанції відповідає.
Постановляючи рішення в частині задоволення позовних вимог суд першої інстанції виходив із того, що спірна квартира була придбана під час перебування сторін у шлюбі. Відповідач належних та допустимих доказів на підтвердження придбання спірної квартири за свої особисті кошти не надав. Суд визнав спірну квартиру спільною сумісною власністю сторін та здійснив її поділ по 1/2 частині виходячи із рівності часток подружжя.
З таким висновком погоджується колегія суддів з огляду на наступне.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 14 серпня 1999 року (свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 ), що вбачається з заочного рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 15.10.2010 у справі №2-5827/2010 (а.с. 70).
Вказаним рішенням розірвано шлюб, зареєстрований між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , 14.08.1999 у Краснокутському відділі реєстрації актів громадського стану Харківської області, про що зроблений актовий запис № 46. Рішення набрало законної сили 25.10.2010.
Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Згідно договору купівлі-продажу квартири від 6 жовтня 2000 року, посвідченого приватним нотіріусом Харківського міського нотаріального округу Кимлик Н.І., зареєстрованого в реєстрі за №1263, укладеного між ОСОБА_6 (Продавець) і ОСОБА_2 (Покупець), ОСОБА_6 продав, а ОСОБА_2 купив квартиру під АДРЕСА_1 (а.с. 15).
Згідно штампу на указаному договорі купівлі-продажу, квартира АДРЕСА_2 зареєстрована у Комунальному підприємстві «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» на праві приватної власності за ОСОБА_2 та записана в реєстрову книгу за реєстровим №П-3-3969 13.10.2000.
Виходячи з викладеного колегія суддів вважає встановленим, що спірна квартира була придбана і зареєстрована на ім`я відповідача під час перебування ОСОБА_2 і ОСОБА_1 у шлюбі.
Постановляючи рішення про поділ майна подружжя, суд першої інстанції правильно виходив із того, що відповідно до положень статті 60 Сімейного кодексу (далі – СК) України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.
У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка, згідно статті 70 СК України, є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.
Зазначені положення закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц.
Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
Судом вставнолено, що спірна квартира АДРЕСА_1 придбана ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за час перебування їх у шлюбі.
Частиною 3 статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статей 77-81, 89 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідач, заперечуючи факт належності спірної квартири на праві спільної сумісної власності подружжя, посилається на те, що зазначена квартира придбана виключно за його кошти, отримані в дарунок від батьків, а тому є його особистою власністю.
Під час розгляду справи судом першої інстанції були допитані свідки , показання яких не є достатніми доказами на спростування презумпції спільного сумісної власності сторін у справі на спірну квартиру, оскільки вони містять суперечливі дані та не підтверджені письмовими доказами.
В супереч вимог ст.ст.12, 81 ЦПК інших належних та допустимих доказів придбання спірної вкартири за особисті кошти відповідача ним не надано.
Виходячи з викладеного колегія суддів вважає встановленим, що право власності на спірну квартиру сторонами набуто за час перебування у шлюбі і щодо такого майна має місце презумпція спільності права власності подружжя, а розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
Заявлена відповідачем вимога про застосування до позовних вимог строку позовної давності не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу (далі – ЦК) України позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно із частиною 2 статті 72 СК України та роз`яснень, викладених у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
При визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.
Наведене узгоджується із правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 23 вересня 2015 року у справі №6-258цс15.
Матеріали справи свідчать про те, і це не заперечується сторонами, що після розірвання шлюбу у 2010 році і по час звернення позивача до суду з даним позовом, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 продовжували мешкати у квартирі за адресою: АДРЕСА_3 .
Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого Комінтернівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції 19.03.2013, 19.03.2013, тобто вже після розірвання шлюбу між сторонами, народився ОСОБА_4 , про що складено відповідний актовий запис №251. Батьками дитини записані ОСОБА_2 (батько) і ОСОБА_1 (мати).
Представник позивача вказує, що до листопада 2019 року питання щодо порядку користування спірною квартирою між сторонами не виникало. Доказів, які б свідчили про протилежне, відповідачем не надано.
Таким чином, колегія суддів вважає встановленим, що ОСОБА_1 дізналась про порушення її права власності щодо спірної квартири у листопаді 2019 року, в зв`язку із чим 21.11.2019 звернулась до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя.
Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що позивач звернулась до суду в межах строків, передбачених частиною 2 статті 72 СК України, у зв`язку із чим у суду першої інстанції не було правових підстав для задоволення заяви відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності.
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання за нею в порядку поділу спільного майна подружжя права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , суд першої інстанції повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у визначеній частині, оскільки спірне майно було набуте сторонами під час шлюбу, а отже є спільним майном подружжя та має бути розподілено між сторонами в рівних частках.
Отже, доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні відповідачем норм матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність оскарженого судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника з ухваленим у справі рішенням та переоцінки доказів у справі, які були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
За викладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до приписів статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення районного суду – без змін.
Враховуючи, що вимоги апеляційної скарги залишено без задоволення судові витрати, у відповідності до вимог статей 141, 382 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», між сторонами не розподіляються.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 382-384 ЦПК України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2020 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 19 квітня 2021 року.
Головуючий                                                   О.Ю.Тичкова
Судді                                                                 О.В. Маміна
Н.П. Пилипчук