ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2021 р. 	Справа № 440/3250/20	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Кононенко З.О.,
Суддів: Калиновського В.А. ,  Макаренко Я.М. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 04.03.2021, головуючий суддя І інстанції: Є.Б. Супрун, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава,  36039, повний текст складено 04.03.21  по справі № 440/3250/20
за позовом    ОСОБА_1  
до   Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області           
про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 04.08.2020 у справі №440/3250/20 позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо нарахування та виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії на отриману 22.05.2020 ОСОБА_1 пенсійну виплату в розмірі 98601,06 грн, викладену в листі від 03.06.2020 вих. №3029-3045/К03/8-1600/20. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області здійснити нарахування ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії, нарахованої на підставі рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 31.01.2018 у справі №524/8496/17 та виплатити таку компенсацію у відповідності до приписів статті 6 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" за рахунок коштів Пенсійного фонду України. В решті позову відмовлено.
При цьому суд залишив без задоволення вимогу позивача про встановлення судового контролю шляхом подання звіту про виконання судового рішення.
01.03.2021 ОСОБА_2 , здійснюючи представництво інтересів ОСОБА_1 , через систему "Електронний суд" звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду із заявою про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду у справі №440/3250/20.
В обгрунтування заяви зазначав, що оскільки відповідач, незважаючи на факт набрання судовим рішенням законної сили, не вживає заходи спрямовані на його своєчасне виконання, то просить суд постановити ухвалу, якою зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області подати до суду у десятиденний строк звіт про виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 04.08.2020 у справі №440/3250/20.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 04.03.2021 року заяву ОСОБА_2 , представника ОСОБА_1 , про встановлення судового контролю за виконанням рішення у справі №440/3250/20 - залишено без розгляду.
Не погоджуючись із судовим рішенням позивачем було подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 04.03.2021 року про та направити справу для продовження її розгляду до суду першої інстанції.
Так в апеляційній скарзі скаржник зазначає, що залишаючи без розгляду заяву про встановлення судового контролю за виконанням рішення  у справі №440/3250/20 суд повинен був був розглянути по суті заяву від 01.03.2021 року про встановлення судового контролю за виконанням рішення у справі №440/3250/20, надавши оцінку долученим до заяви незаперечним доказам неналежного виконання Головним управлінням Пенсійного фонду України в Полтавській області рішення Полтавського окружного          адміністративного суду від 04.08.2020 у справі №440/3250/20, а не залишати без розгляду цю заяву під приводом того, що при прийнятті рішення від  04.08.2020 у справі №440/3250/20 Полтавським окружним          адміністративним судом залишено без задоволення вимогу позивача про встановлення судового контролю шляхом подання звіту про виконання судового          рішення, через необґрунтованість (на думку суду) вимоги про встановлення          судового контролю.
Звертає увагу суду, що відмова в її          задоволенні не позбавляє права осіб, які беруть          участь          у справі,          знову заявляти клопотання з того самого питання в процесі судового розгляду, якщо при цьому          немає          зловживання          процесуальними правами, зокрема якщо воно заявлено з інших підстав. Суд          вправі          при вирішенні повторного клопотання з урахуванням зміни обставин          уході розгляду справи постановити іншу ухвалу по суті заявленого клопотання(п.22 Постанови Пленуму ВС України "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді          першої інстанції"від           12.06.2009р.№2).
Наголошує на тому, що суд помилково зазначає про те, що конструкція статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України не передбачає окремого порядку розгляду заяв про встановлення          судового контролю у зв`язку з тим, що подібні питання          вирішуються судом при постановленні рішення по суті спору, чим свого          часу і скористався позивач, заявивши відповідне клопотання у позовній заяві.
Оскільки у наведеній нормі зазначено, що судовий контроль встановлюється          після  винесення судового рішення у справі (вживається словосполучення "суд, який ухвалив"), то можна дійти висновку, що для встановлення судового контролю повинен видаватись окремий процесуальний документ (ухвала) після ухвалення рішення по справі,          якщо воно фактично          не виконується, і саме судом, який виніс відповідне рішення. Тобто, зобов`язати суб`єкта владних повноважень,          не на користь          якого ухвалене судове рішення, подати у          встановлений          судом          строк звіт про виконання судового рішення, суд          може й після ухвалення такого рішення.
Ухвалюючи таке судове рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що положеннями статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України не передбачано окремого порядку розгляду заяв про встановлення судового контролю у зв`язку з тим, що подібні питання вирішуються судом при постановленні рішення по суті спору, чим свого часу і скористався позивач, заявивши відповідне клопотання у позовній заяві.
Відповідач, не скористався своїм правом та не надав до Другого апеляційного адміністративного суду відзив на апеляційну скаргу відповідача, відповідно до положень ст. 304 КАС України. 
На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, ухвалу суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Залишаючи без розгляду заяву про встановлення судового контролю, суд першої інстанції виходив з того, що вказана заява є очевидно безпідставною, отже підлягає залишенню без розгляду в порядку ч. 2 ст. 167 Кодексу адміністративного судочинства України.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про залишення заяви без розгляду з наступних підстав.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч.1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єкта владних повноважень.
Згідно з ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Реалізація порушеного чи оспорюваного права відбувається шляхом пред`явлення позову у формі позовної заяви до суду першої інстанції.
Згідно зі статтею 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Суб`єктами, на яких поширюється обов`язковість судових рішень являються всі органи державної влади і органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, посадові чи службові особи та громадяни.
Відповідно до статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.
Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права.
Європейський суд з прав людини в пункті 40 рішення у справі "Горнсбі проти Греції" зазначив, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов`язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін.
Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (рішення у справі "Піалопулос та інші проти Греції", пункт 68).
Конституційний Суд України бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в рішенні у справі "Шмалько проти України" від 20.07.2004 року вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).
Право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.
Отже, обов`язок виконати судове рішення виникає з моменту набрання ним законної сили.
Відповідно до частини першої статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
Наведена норма процесуального закону не є імперативною та передбачає право суду на власний розсуд, виходячи з фактичних обставин справи, приймати рішення щодо необхідності зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати звіт про виконання судового рішення. Вирішуючи питання щодо встановлення судового контролю, суд враховує надані позивачем докази, особливості покладених на суб`єкта владних повноважень обов`язків згідно з судовим рішенням та його можливості ці обов`язки виконати без достатніх зволікань.
Конструкція статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України не передбачає окремого порядку розгляду заяв про встановлення судового контролю у зв`язку з тим, що подібні питання вирішуються судом при постановленні рішення по суті спору, чим свого часу і скористався позивач, заявивши відповідне клопотання у позовній заяві.
Натомість дана норма, зокрема ч. 4 ст. 382 Кодексу адміністративного судочинства України, передбачає можливість судового провадження лише при вирішенні питань про накладення штрафу за наслідками розгляду судом звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або неподання такого звіту.
Дослідивши матеріали справи, колегія суддів встановила, що представник заявника звернувся до суду із заявою про встановлення судового контролю, яка вже вирішена судом першої інстанції під час ухвалення рішення по справі.
Крім того, колегія суддів зауважує, що вказана заява заявлена до вирішення за процедурою не передбаченою процесуальним законом.
Аналізуючи наведене, колегія суддів вважає, що заява позивача про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду у справі №440/3250/20 є очевидно безпідставною.
Відповідно до ч. 3 ст. 166 Кодексу адміністративного судочинства України заяви, клопотання і заперечення подаються та розглядаються в порядку, встановленому цим Кодексом. У випадках, коли цим Кодексом такий порядок не встановлений, він встановлюється судом.
Частина перша статті 167 Кодексу визначає загальні вимоги до форми та змісту письмової заяви, клопотання, заперечення.
Частиною ж другою цієї ж норми передбачено, що якщо заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої цієї статті і ці недоліки не дають можливості її розглянути, або якщо вона є очевидно безпідставною та необґрунтованою, суд повертає таку заяву (клопотання, заперечення) заявнику без розгляду.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з огляду на встановлений факт очевидної безпідставності заяви про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду така заява підлягає залишенню без розгляду в порядку ч. 2 ст. 167 Кодексу адміністративного судочинства України.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого, обґрунтовано залишив без розгляду заяву позивача про встановлення судового контролю.
Відповідно до ч.1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Колегія суддів вважає, що ухвала Полтавського окружного адміністративного суду від 04.03.2021 року по справі № 440/3250/20 відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог позивача.
Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.  
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують. 
Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу  Полтавського окружного адміністративного суду від 04.03.2021 по справі № 440/3250/20 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	З.О. Кононенко 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	В.А. Калиновський    Я.М. Макаренко