справа №759/9048/17
головуючий у суді І інстанції Миколаєць І.Ю.
провадження № 22-ц/824/5919/2021
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
         8 червня 2021 року                                                                             м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Писаної Т.О.
суддів - Приходька К.П., Журби С.О.
за участю секретаря судового засідання - Зиль Т.С.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 24 листопада 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів позики,
 
В С Т А Н О В И В:
 
У червні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , вимогами якого є визнання недійсними договорів позики. 
На обґрунтування позовних вимог вказувала, що відповідач шляхом вчинення неправомірних дій до позивача змусив останню під впливом погроз та застосування насильства написати розписки про нібито отримання від нього коштів у борг. Так, 01 лютого 2013 року позивач написала розписку відповідачу про те, що вона отримала в борг грошові кошти у розмірі 1500000 грн та зобов`язується їх повернути за першою вимогою протягом місяця з дня отримання вимоги. 18 серпня 2012 року позивач написала розписку про те, що вона отримала в борг гроші у сумі 1600000 грн та зобов`язується їх повернути за першою вимогою протягом місяця з дня отримання вимоги. 10 серпня 2012 року позивач написала розписку про те, що вона отримала в борг гроші у розмірі 800 000 грн та зобов`язується їх повернути за першою вимогою протягом місяця з дня отримання вимоги. 
ОСОБА_1 зазначала, що насправді жодних боргових зобов`язань перед ОСОБА_2 у неї не було. Вона не зверталась до нього з такими проханнями про позику. Грошові кошти останній їй не передавав. Вказані розписки її примусив під тиском написати адвокат ОСОБА_4 на початку вересня 2015 року в приміщенні Печерського районного суду м. Києва, в яких зазначити дату 2012 та 2013 pоки, що нібито ОСОБА_1 взяла в борг гроші у ОСОБА_2 . Проте, в період часу 2012-2013 років остання взагалі не була знайома з ОСОБА_2 та фізично не мала ніякої змоги брати у нього гроші в борг, оскільки познайомилась з ним лише у грудні 2014 року. У подальшому 14 червня 2016 року ОСОБА_3 уклала договір про відступлення права вимоги від ОСОБА_2 , за яким ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_3 прийняла всі права та обов`язки ОСОБА_2 щодо права вимоги до ОСОБА_1 за вищевказаними письмовими розписками. Посилаючись на ст. 234 ЦК України, позивач просила з урахуванням уточнених позовних вимог визнати договори за вищевказаними розписками недійсними внаслідок укладення фіктивних правочинів.
Позивач зазначала, що даний правочин мав характер удаваного, та такого, що не мав на меті створення реальних наслідків.
 Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 24 листопада 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
 Не погоджуючись із указаним рішенням суду представник позивача          ОСОБА_1 - адвокат Сапонов О.В. звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Вказує, що оригіналів розписок від 10 серпня 2012 року, 18 серпня 2012 року та 01 лютого 2013 року суду на дослідження надано не було. 
Зазначає, що вказані розписки були фактично складеними (написаними, виготовленими тощо) власноручно позивачкою саме у 2015 році, і саме для забезпечення інших домовленостей, що виникли між позивачкою та адвокатом Чарухою Р.Р.
Оспорюваний позивачкою договір позики був укладений з метою настання інших наслідків, ніж ті, що передбачені предметом договору позики, тобто інших, ніж отримання позивачкою у борг грошових коштів, з подальшим поверненням позивачкою суми коштів боргу, що обґрунтовано свідчить про наявність «дефекту волі» сторін при укладенні оспорюваного правочину.
Вважає, що будь-яких фактичних правовідносин за договорами позики між сторонами спору не виникло, а зазначені розписки можна вважати лише письмовою гарантією оплати позивачкою адвокату Чарусі Р.Р. «гонорару успіху», у разі, якщо б підстави для сплати такого «гонорару успіху» дійсно б виникли, проте аж ніяким чином не письмовими доказами існування правовідносин за договорами позики саме між позивачкою та відповідачем ОСОБА_2 
23 квітня 2021 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника ОСОБА_3 - адвоката Вербового Р.П., в якому він просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Зазначає, що позивач в обґрунтування свого позову посилається на фіктивність правочинів, вказуючи, що кошти не передавалися, проте це не відповідає дійсності і обставинам справи, оскільки сторонами укладено договір позики з дотримання вимог ст. 1047, 207 ЦК України, ними досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору. Позивачем жодним чином не доведено відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки, а навпаки, власноручне написання позичальником розписок лише підтверджує реальність наміру осіб на його виконання.
Посилається на правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13.
Вважає, що обставини, на які посилається позивач, не свідчать про те, що боргові розписки були фіктивними та укладалися без наміру створити правові наслідки. Лише небажання ОСОБА_1 виконувати взяті на себе зобов`язання та повертати отримані кошти у борг не може свідчити про фіктивність таких договорів. Позикодавець, надаючи кошти у борг ОСОБА_1 мав на меті їх повернення у майбутньому, про що свідчить зміст розписок. 
Вказує, що неповернення та небажання повернення позичених коштів може свідчити лише про недобросовісність ОСОБА_1 , а ініціювання різних позовів лише свідчить про це, а тому не виконання однією зі сторін взятих на себе зобов`язань не може бути підставою визнання їх фіктивними.
Зазначає, що підтвердженням безпідставності тверджень позивача є висновок експерта від 20 квітня 2017 року № 8-4/363 у кримінальному провадженні №12015100100012919, яким визначено, що розписки на підтвердження отримання коштів за договором позики виконані ОСОБА_1 .
У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_5 просили апеляційну скаргу задовольнити, скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_6 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Представник третьої особи ОСОБА_3 - ОСОБА_7 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Частиною 1 статті 367 ЦК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково доданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із частиною 1 статті 376 ЦК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності підстав, за яких спірні правочини слід визнати фіктивними.
Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції у повному обсязі з огляду на наступне.
Судом встановлено, що відповідно до розписки від 10 серпня 2012 року, ОСОБА_1 отримала в борг у ОСОБА_2 гроші в розмірі 800 000 грн і зобов`язалася їх повернути за першою вимогою протягом місяця з дня отримання вимоги про повернення боргу (а.с.5).
Відповідно до розписки від 18 серпня 2012 року, ОСОБА_1 отримала в борг у ОСОБА_2 гроші в розмірі 1600000 грн і зобов`язалася їх повернути за першою вимогою протягом місяця з дня отримання вимоги про повернення боргу (а.с.6, т.1).
Відповідно до розписки від 01 лютого 2013 року, ОСОБА_1 отримала в борг у ОСОБА_2 гроші в розмірі 1500000 грн і зобов`язалася їх повернути за першою вимогою протягом місяця з дня отримання вимоги про повернення боргу (а.с.7, т.1).
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 25 вересня 2017 року (ун.№761/27923/16-ц), залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 07 грудня 2017 року, за вищевказаними розписками від 10 серпня 2012 року, 18 серпня 2012 року, 01 лютого 2013 року з ОСОБА_1 стягнуто на користь ОСОБА_3 грошові кошти. Окрім того даним рішенням встановлено, що ОСОБА_2 відступив право вимоги за вищевказаними розписками ОСОБА_3 (а.с.214 т.1).
Постановою Верхового Суду від 18 квітня 2018 року дане рішення скасовано в частині стягнення суми інфляційних витрат, а в частині стягнення коштів за розписками від 10 серпня 2012 року, 18 серпня 2012 року, 01 лютого 2013 року, судові рішення залишено без змін. (а.с.13, т.2). Таким чином, незважаючи на відсутність у сторін справи оригіналів трьох розписок, суд першої інстанції вважав дослідженим питання їх існування, зважаючи на вищезазначене рішення суду.
Відповідно до висновку експертів Київської НДІСЗ від 09 квітня 2020 року №17143/19-61 за результатами проведення судової психологічної експертизи, у ході психологічного дослідження із застосуванням поліграфу у ОСОБА_1 , виявлені значимі фізіологічні реакції, які з високим ступенем вірогідності свідчать про те, що вона бачила ОСОБА_2 у день написання розписок, виявлені значимі фізіологічні реакції, які з високим ступенем вірогідності свідчать про те, що ОСОБА_1 за час знайомства хоча б раз позичала у нього грошові кошти; виявлені значимі фізіологічні реакції, які з високим ступенем вірогідності свідчать про те, що дійсна дата написання вищевказаних розписок 2015 рік; у ході психологічного дослідження з використанням поліграфу у підекспертної особи ОСОБА_1 виявлені значимі фізіологічні реакції, які з високим ступенем вірогідності свідчать про те, що нею дійсно була написана розписка на ім`я ОСОБА_2 від 10 серпня 2012 року на суму 800000 гривень, від 18 серпня 2012 року на суму 1600000 гривень та від 01 лютого 2013 року на суму 1500000 гривень, 14 серпня 2015 року на вимогу та під диктовку ОСОБА_8 , як плата судді за не взяття під варту, плата прокурору за закриття кримінального провадження № 12013110060007144 від 08 вересня 2013 року, та, як гарантія повернення йому ( ОСОБА_9 ) 200 000 доларів США, переданих (зі слів підекспертної особи) судді за не взяття під варту та прокурору за закриття кримінального провадження № 12013110060007144 від 08 вересня 2013 року (а.с.172-188, т.2).
Відповідно до висновку експерта за №8-4/363 від 20 квітня 2017 року, який сторони визнають, рукописний текст у розписках від 10 серпня 2012 року, 18 серпня 2012 року, 01 лютого 2013 року належить ОСОБА_1 , виконаний звичайним письмом у звичайному стані (а.с.209-210, т.1).
Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.
Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, розписки від 10 серпня 2012 року, 18 серпня 2012 року, 09 квітня 2020 року дійсно написані та підписані ОСОБА_1 , в той же час остання звертаючись до суду із позовом стверджувала, що дані розписки вчинено без наміру створення правових наслідків. Вказувала, що спірний договір позики був кладений з метою настання інших наслідків, ніж надання позики та повернення боргу.
У суді першої інстанції позивачка зазначала, що мотив розписок полягав у тому, що ОСОБА_1 повинна знайти гроші адвокату Чарусі Р.Р. за те, що він «домовиться» за не обрання їй запобіжного заходу - тримання під вартою у кримінальному провадженні №12013110060007144.
Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину, сторони мають інші цілі, ніж ті, які передбачені правочином.
Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не можна визнати фіктивним.
Сам по собі факт невиконання сторонами умов правочину не робить його фіктивним. Позивач, який звертається з вимогою про визнання правочину фіктивним, має довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.
Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Разом з тим, як вбачається із ініційованого позивачкою спору, цей спір існує між сторонами правочину.
Таким чином, з обгрунтування позову та апеляційної скарги ОСОБА_1 слідує, що нею дійсно вчинялася дія з написання вищевказаних розписок, однак за її внутрішнім переконанням кошти, що були предметом спірних правочинів, мали бути використанні за призначенням, яке вона вбачала необхідне для неї, та за яким наступні дії мав на її думку вчинити ОСОБА_10 з передання цих коштів третім особам. 
Разом з тим, інші учасники спору наведені ОСОБА_1 обставин не визнають, тому такі обставини мають бути доведені на загальних підставах.
За положеннями статі 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Проте жодних доказів, які свідчать, що сторони спірного правочину вчинили такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний, ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції надано не було.
Позичальник на підтвердження намірів дійсності вчинених спірних правочинів щодо отримання позичених коштів звернувся до суду про стягнення коштів у судовому порядку і такі позовні вимоги були задоволені судом.
Висновок експерта №17143/19-61 проведений у даному провадженні не надає відповіді на питання щодо усвідомлення обома сторонами правочину заздалегідь можливості чи свідомих намірів його невиконання цими сторонами. 
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що саме по собі невиконання сторонами правочину не означає, що укладено фіктивний правочин. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.
Позивачем відповідні обставини не доведені.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене вище, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. 
 
Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,375,381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд,
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 24 листопада 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
 
Повний текст постанови складено 9 червня 2021 року.

Головуючий                                                               Т.О. Писана
 
Судді                                                                           К.П. Приходько
 
                                                                                     С.О. Журба