Номер провадження: 22-ц/813/4229/21 
Номер справи місцевого суду: 522/23757/17
Головуючий у першій інстанції Бойчук А.Ю.
Доповідач Сєвєрова Є. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04.06.2021                                                                                        м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого – Сєвєрової Є.С.,
суддів: Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я., 
за участю секретаря – Чепрас А.І.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 вересня 2018 року у складі судді Бойчука А.Ю.,
в с т а н о в и в:
У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та з урахуванням уточнень просив суд визнати частково недійсним шлюбний договір, укладений 12.08.2013 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , в частині пунктів 2.1.3., 3.1.5. щодо нерухомого та рухомого майна, а також автомобілів та інших транспортних засобів, оформлених і зареєстрованих до 12 серпня 2013 року (автомобіля Тоуоtа Yaris, державний номерний знак НОМЕР_1 , автомобіля Тоуоtа Lexus, державний номерний знак  НОМЕР_2 , нежитлового приміщення 6-го поверху, площею 56,4 кв. м. (офіс № 612) по АДРЕСА_1 ).
Обґрунтовуючи свої вимоги позивач посилався на те, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05 листопада 2012 року у справі № 2-3936/11 з ОСОБА_3 було стягнуто на користь позивача суму боргу за договорами позики від 01.06.2007, від 08.06.2007 та від 26.04.2008, з урахуванням пені за несвоєчасне його повернення, у розмірі 748892,67 грн. 13.06.2013 Першим Приморським відділом державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції було відкрито виконавче провадження по виконанню вищевказаного рішення суду. ІНФОРМАЦІЯ_1 боржник ОСОБА_3 помер. Вищезазначене рішення суду до цього часу не виконане з вини боржника та в наступному з вини його правонаступника - ОСОБА_2 . Боржник перебував у шлюбі з останньою з 20 липня 2001 року. У зв`язку з неможливістю виконання рішення суду про стягнення боргу з позичальника в 2014 році позивач звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом про визнання за ним права власності на частку майна боржника ОСОБА_3 у спільній сумісній власності подружжя (на 1/2 рухомого та нерухомого майна, що було придбане боржником під час шлюбу та зареєстроване на ім`я ОСОБА_2 , зокрема на 1/2 частину: автомобіля Тоуоtа Yаris, державний номерний знак НОМЕР_3 , вартістю 112830.00 грн., автомобіля Тоуоtа Lexus, державний номерний знак НОМЕР_4 , вартістю 167260,00 грн.; нежитлового приміщення 6-го поверху, площею 56,4 кв.м. (офіс № 612) по АДРЕСА_1 ) та про виділення з вищевказаного майна 1/2 частки, що належала померлому, шляхом стягнення з відповідача ОСОБА_2 грошових коштів у сумі 1517045,00 грн., що на момент ухвалення рішення становило вартість 1/2 частини цього майна. Під час розгляду вказаної справи, а саме 03 травня 2017 року, представник ОСОБА_2 в якості доказу надав суду копію нотаріально посвідченого шлюбного договору, що був укладений під час виконання судового рішення про стягнення з ОСОБА_3 боргу і став однією з підстав для ухвалення судом 25.07.2017 рішення про відмову в задоволенні позову. В мотивувальній частині рішення суду від 25.07.2017 зазначено, що за умовами шлюбного контракту майно, набуте подружжям під час шлюбу, яке підлягає нотаріальному посвідченню і/або державній реєстрації, є особистою приватною власністю того з подружжя, на чиє ім`я зареєстроване. При цьому, суд вказав, що станом на дату судового розгляду вищевказаної справи шлюбний договір не визнаний судом недійсним та/або не розірваний у встановленому законом порядку. У даному випадку період виникнення заборгованості ОСОБА_3 та підстави для стягнення боргу виникли ще задовго до укладання шлюбного договору, та крім того 05.11.2012 Приморським районним судом м. Одеси вже було ухвалене рішення по справі № 2-3936/11, яким було задоволено позов ОСОБА_1 в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суми боргу за договором позики. За змістом пунктів 2.1.3., 3.1.5. шлюбного договору майно, набуте подружжям під час шлюбу, яке підлягає нотаріальному посвідченню і/або державній реєстрації, є особистою власністю того з подружжя, на чиє ім`я зареєстроване рухоме або нерухоме майно або його частина; автомобілі та інші транспортні засоби, придбані подружжям у період перебування у зареєстрованому шлюбі, є власністю того з подружжя, на чиє ім`я вони оформлені та зареєстровані. До 12 серпня 2013 року на ім`я ОСОБА_2 було зареєстровано два автомобіля: Тоуоtа Yагis, державний номерний знак НОМЕР_3 , Тоуоtа Lexus, державний номерний знак НОМЕР_4 , а також нежитлове приміщення 6-го поверху, площею 56,4 кв.м. (офіс № 612) по АДРЕСА_1 . У вищезазначених пунктах шлюбного контракту (який було укладено при наявності чинного рішення суду про стягнення боргу), на думку позивача, наявне зловживали своїм правом на укладення шлюбного договору, задля уникнення звернення стягнення на частку боржника у спільному подружньому майні. В прихованій формі тактично здійснено відчуження чоловіком своєї частки майна в спільному подружньому майні на користь дружини, що заборонено правилами ст. 93 ч.5 СК України. Шлюбний договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків, які обумовлювались ним, а обома сторонами був спрямований виключно на ухилення від виконання рішення суду про стягнення боргу, яке на той час було чинним і перебувало на виконанні.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27 вересня 2018 року позов задоволено; визнано частково недійсними шлюбний договір, укладений 12.08.2013 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , в частині пунктів 2.1.3., 3.1.5. щодо нерухомого та рухомого майна; а також автомобілів та інших транспортних засобів, оформлених і зареєстрованих до 12 серпня 2013 року (автомобіля, державний номерний знак НОМЕР_1 , автомобіля Тоyota Lexus, державний номерний знак НОМЕР_2 , нежитлового приміщення 6-го поверху, площею 56,4 кв.м. (офіс № 612), по АДРЕСА_1 .
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що шлюбний договір не впливає на права та інтереси ОСОБА_1 . Власного рухомого та нерухомого майна ОСОБА_3 не мав. ОСОБА_2 не є спадкоємцем ОСОБА_3 , будь-якого майна у спадщину від нього вона не отримувала, заяв про прийняття спадщини не подавала, отже, підстави для пред`явлення до неї позовних вимог відсутні. ОСОБА_1 із письмовою вимогою про повернення боргу до ОСОБА_2 , яка, на його думку, є спадкоємцем, не звернувся. Оспорюване майно є особистою приватною власністю ОСОБА_2 ОСОБА_1 також не є стороною шлюбного договору та не є особою права та інтереси якої він порушує, тому не мав права на звернення до суду з позовом. Підстав для задоволення позову ОСОБА_1 з матеріалів справи не вбачається. 
30.10.2019 ОСОБА_1 надав суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просив відмовити в її задоволенні та рішення залишити без змін. 
13.05.2021 від відповідача надійшли додаткові письмові пояснення.
18.05.2021 від позивача надійшла відповідь на додаткові пояснення відповідача.
04.06.2021 позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляд справи повідомлений належним чином. 01.06.2021 від позивача надійшла заява про відкладення розгляду справи.
Враховуючи, що справа тривалий час перебуває на розгляді, матеріали справи містять всі необхідні докази, суд вирішив розгляну справу без участі позивача. 
Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.
Матеріали справи свідчать, що 20.07.2001 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровано шлюб.
Під час спільного проживання подружжям було придбано рухоме та нерухоме майно, яке зареєстроване на ім`я ОСОБА_2 .
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05 листопада 2012 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про солідарне стягнення за договором позики боргу та пені задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму за договором позики в розмірі 748 772,67 грн. та судові витрати в сумі 120,00 грн., що разом складає 748892,67 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в сумі 3219,00 грн., а в іншій частині позову відмовлено.
Постановою державного виконавця Першого Приморського ВДВС Одеського МУЮ від 13.06.2013 відкрито виконавче провадження N 38492211 з виконання виконавчого листа №2-3936/11, виданого 07.06.2013 Приморським районним судом м. Одеси, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошової суми у розмірі 748 892,67 грн.
12.08.2013 між подружжям ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калінюк Г.О. за N1283.
Згідно з п. 2.1.1 майно, набуте подружжям під час спільного проживання у шлюбі, що є предметом домашнього побуту, є власністю дружини. 
Пунктом 2.1.3 сторони узгодили, що майно, набуте подружжям під час шлюбу, яке підлягає нотаріальному посвідченню і/або державній реєстрації, є особистою приватною власністю того з подружжя, на чиє ім`я зареєстроване рухоме або нерухоме майно або його частина.
Відповідно до п. 3.1.5 автомобілі та інші транспортні засоби, придбані подружжям у період перебування у зареєстрованому шлюбі, є власністю того з подружжя, на чиє ім`я вони оформлені та зареєстровані. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. 
Згідно зі ст. 103 СК України шлюбний договір на вимогу одного з подружжя або іншої особи, права та інтереси якої цим договором порушені, може бути визнаний недійсним за рішенням суду з підстав, встановлених Цивільним кодексом України.
Відповідно до статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
За змістом частини п`ятої статті 203 Цивільного кодексу України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
У даній справі сторони, укладаючи шлюбний договір, були обізнані про наявність у ОСОБА_3 заборгованості перед ОСОБА_1 за рішенням суду, проте за умов того, що на час укладення вказаного договору у період шлюбу за ОСОБА_2 було зареєстровано рухоме та нерухоме майно, подружжя спірними п. п. 2.1.3., 3.1.5. договору узгодили, що майно, яке набуте подружжям під час шлюбу є власністю дружини; майно придбане до шлюбу є власністю кожного з подружжя; майно набуте в період шлюбу є власністю того з подружжя, за ким це майно зареєстровано.
Внаслідок укладання договору з такими умовами, неможливо виконати рішення суду про стягнення боргу з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 . 
Шлюб укладено 20.07.2001, в той час як шлюбний договір посвідчено 12.08.2013, рішення про стягнення боргу ухвалене 05.11.2012, 13.06.2013 відкрите виконавче провадження.
Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п.6ч.1ст.3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. 
Умови договору щодо майна подружжя не можуть використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та його дружина, які здійснюють такий поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.
До таких висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постановах від 06 березня 2019 року у справі №317/3272/16ц, від 11 листопада 2019 року у справі №337/474/14ц.
Оскільки на час укладання договору вже існувало рішення суду, що набрало законної сили про стягнення з ОСОБА_3 боргу, суд дійшов вірного висновку про невідповідність умов договору вимогам закону. 
На час укладення шлюбного договору рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 листопада 2012 року про стягнення з ОСОБА_3 грошової суми не виконано.
Доводи апелянта про те, що ОСОБА_2 не є спадкоємцем ОСОБА_3 , будь-якого майна у спадщину від нього вона не отримувала, заяв про прийняття спадщини не подавала на правильність вирішення даного спору не впливають, так як предметом даного спору є визнання частково недійсним шлюбного договору, і відносини не виникли з відносин спадкування.
За умовами статті 215 ЦК України дійсність оспорюваних правочинів може бути оспорена як стороною правочину так і зацікавленою особою в судовому порядку, тобто у зацікавленої особи є можливість звернутися до суду з позовом про визнання такого правочину або його частини недійсним. Враховуючи, що на час укладання спірного договору у ОСОБА_3 перед позивачем за рішенням суду був наявний борг перед позивачем, доводи апелянта про те, що позивач стороною оспорюваного договору не є, а тому його права не порушено є помилковим.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення - без змін.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 383, 384  ЦПК України, суд
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 вересня 2018 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст складений 18.06.2021.

Головуючий: 

            Судді: