Справа № 464/5076/19                                        Головуючий у 1 інстанції: Теслюк Д.Ю. 
Провадження № 22-ц/811/81/20                                Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М. 
Категорія:76

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

                26 травня 2021 року                                         м.Львів
Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого – судді Бойко С.М.,
суддів: Ванівського О.М., Ніткевича А.В.,
секретаря – Юзефович Ю.І., 
з участю: представника позивача – ОСОБА_1 ,
представника відповідача – Чебачової Ю.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Львівський бетон» на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 27 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Львівський бетон» про стягнення вихідної допомоги та частини недоплаченої компенсації, 

                                        в с т а н о в и в:
У вересні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю (далі – ТОВ) «Львівський бетон» 413667 грн. вихідної допомоги та 51558 грн. 40 коп. – частину недоплаченої компенсації, які йому належали при звільненні з роботи, але не були виплачені відповідачем.
Свої вимоги позивач обгрунтовував тим, що відповідно до рішення загальних зборів учасників ТОВ «Львівський бетон» від 12.12.2017 року його обрано на посаду директора товариства з 20.12.2017 року і укладено з ним контракт від 12.12.2017 року, а згідно з наказом №558-к від 20.12.2017 року його призначено на посаду директора ТОВ «Львівський бетон». 
05.09.2018 року загальними зборами учасників ТОВ «Львівський бетон» прийнято рішення про одностороннє розірвання трудового контракту на підставі п.5 ст. 41 КЗпП України і наказом №177-К від 05.09.2018 року його звільнено із займаної посади директора з 05.09.2018 року та зобов`язано бухгалтерію підприємства провести повний розрахунок з ним згідно з чинним законодавством. 
Зазначає, що розрахунок з ним був проведений протягом 05 та 06 вересня 2018 року і, загалом, після утримання податків та зборів йому виплачено 717319 грн. 33 коп., однак, отримавши на вимогу від відповідача інформацію про види та суми здійснених відповідачем виплат з підтверджуючими документами, позивач дійшов висновку, що відповідач не виплатив йому відповідно до ст.44 КЗпП України вихідну допомогу в розмірі 413667 грн., що відповідно до наданих ним обрахунків становить його шестимісячний середній заробіток, та неповністю виплатив компенсацію при звільненні, яка передбачена п.п.6.4, 6.5 розділу 6 контракту, а саме: до розрахунку суми належної йому до виплати компенсації не було включено річну премію в розмірі 51558 грн. 40 коп.
Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 27 листопада 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено.
Стягнуто з ТОВ «Львівський бетон» на користь ОСОБА_2 413667 грн. вихідної допомоги та 51558 грн. 40 коп. частини недоплаченої компенсації, а всього 465225 грн. 40 коп. без врахування утримання податків та інших обов`язкових платежів.
Стягнуто з ТОВ «Львівський бетон» в дохід держави 768 грн. 40 коп. судового збору.
Рішення суду оскаржив відповідач ТОВ «Львівський бетон», просить його скасувати з підстав неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.
Апелянт вважає, що суд не проаналізував належними чином умови укладеного між сторонами контракту та угоди про припинення трудового договору (трудових відносин) від 05.09.2018 року, підписанням якої позивач підтвердив відсутність у нього матеріальних, фінансових та будь-яких інших претензій у зв`язку з припиненням трудових відносин з товариством, а також зобов`язався утримуватись від будь-яких дій, вчинків або претензій, які можуть нанести матеріальну або будь-яку іншу шкоду інтересам товариства. 
Звертає увагу, що позивач пропрацював на посаді директора товариства менше року, а тому згідно умов контракту, при звільненні із займаної посади йому підлягала до виплати компенсація лише за відпрацьований період (з грудня 2017 року по вересень 2018 року), а на річну премію він взагалі не мав права, оскільки звільнився у вересні місяці, разом з тим, згідно домовленості сторін, товариство виплатило позивачу компенсацію при звільненні, обраховану як річну заробітну плату за 12 місяців, провівши ще донарахування на 51558 грн. 40 коп., що в загальному склало 824934 грн. 40 коп.
Вважає, що суд не дав належної правової оцінки доказам у справі, в тому числі й первинним документам, на підставі яких здійснювалось донарахування та виплата вказаної суми, а саме, протоколу зборів учасників товариства від 06.09.2018 року та наказу №181-к від 06.09.2018 року, в яких зазначено, що вказана виплата в розмірі 51558 грн. 40 коп. є донарахованою вихідною допомогою (компенсацією) при звільненні. 
Апелянт наголошує, що передбачена п.п.6.4, 6.5 контракту компенсація при звільненні за своєю правовою природою і є вихідною допомогою при звільненні, а тому, правових підстав для стягнення з товариства ще й вихідної допомоги у розмірі, передбаченому статтею 44 КЗпП України, немає. 
Зазначає, що в даному випадку порушень вимог закону не відбулось, оскільки підприємство здійснило виплату позивачу вихідної допомоги (компенсації) при звільненні у розмірі більшому, ніж передбачено контрактом та чинним законодавством.
Наголошує, що статтею 44 КЗпП України встановлено мінімальний розмір вихідної допомоги працівнику при звільненні з роботи на підставі п.5 ч.1 ст.41 цього Кодексу, який може бути збільшений підприємством за рахунок власних коштів.
Також апелянт зазначає, що за умовами укладеної між сторонами угоди про припинення трудових відносин, яку суд безпідставно не врахував, позивач, як керівник, що мав право розпорядчого підпису та право банківського підпису по рахункам товариства, зобов`язувався провести з собою розрахунок згідно чинного законодавства, однак, видав наказ лише про виплату компенсації у розмірі річної заробітної плати, а наказу про виплату вихідної допомоги у розмірі шестимісячного середнього заробітку не видавав, що, на переконання апелянта, підтверджує розуміння позивачем свого права лише на виплату цієї компенсації, оскільки при звільненні працівнику може бути виплачена лише одна вихідна допомога (компенсаційна виплата). 
Апелянт просить врахувати, що контракт зі сторони ТОВ «Львівський бетон» підписано іноземцем і переклад контракту здійснено з англійської мови на українську, тому могло бути подвійне розуміння окремих термінів у контракті. 
Заслухавши пояснення сторони відповідача в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони позивача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.
Судом встановлено, що згідно з рішенням загальних зборів учасників ТОВ «Львівський бетон» від 12.12.2017 року позивача ОСОБА_2 обрано на посаду директора товариства з 20.12.2017 року та вирішено укласти з ним контракт (а.с.18-19 т.1).
Відповідно до цього рішення, 12.12.2017 року між ТОВ «Львівський бетон» (далі – підприємство) та ОСОБА_2 (далі – директор) укладено контракт (а.с.7-10 т.1), на підставі якого між сторонами виникли трудові відносини (п.1.1 контракту).
Пунктом 5.1 контракту передбачено, що за виконання директором трудових обов`язків згідно з цим контрактом підприємство щомісячно сплачує директору заробітну плату у розмірі 60000 грн. (до відрахування податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів, передбачених законодавством України).
У пункті 5.2 контракту зазначено, що річний бонус директора складатиме 20% від річної заробітної плати, розрахованої виходячи з розміру щомісячної заробітної плати, вказаної у пункті 5.1 цього контракту, та буде залежати від результатів роботи компанії за підсумками року (50%) та виконання узгоджених цілей за рік (50%). 
Згідно з пунктом 5.3 контракту, на директора розповсюджуються умови колективного договору та внутрішні положення підприємства з питань оплати праці, в тому числі щодо виплати премій, матеріального заохочення, тощо.
Пунктом 6.1 контракту передбачено, що цей контракт укладено на три роки.
До закінчення вказаного строку, контракт може бути припинений у випадках та в порядку, визначеному в пунктах 6.3 – 6.6 цього контракту.
Так, зокрема, пунктом 6.3 контракту визначено, що контракт припиняється: 
-за взаємною згодою сторін (п.6.3.1);
-з ініціативи підприємства (п.6.3.2);
-з ініціативи директора у випадках та порядку, передбачених чинним законодавством України (п.6.3.3).
Згідно з пунктом 6.4 контракту, сторони погодили те, що у випадку припинення даного контракту з ініціативи підприємства та/або за підставами іншими (відмінними), ніж взаємна згода сторін (6.3.1) та ініціатива директора (6.3.3), підприємство зобов`язане додатково до обов`язкових розрахункових виплат при звільненні виплатити директору суму компенсації в розмірі річної заробітної плати директора.
Пунктом 6.5 контракту визначено, що до розрахунку суми (компенсації) річної заробітної плати (п.6.4) включаються всі виплати за рік, що передували місяцю вивільнення (посадовий оклад, місячна, річна премія, всі види доплат та інших одноразових виплат: премія (річна та місячна), виплати на харчування, матеріальна допомога та інше) за виключенням премії по підсумках роботи за рік (13 зарплата).
Одноразова компенсаційна виплата виплачується на підставі наказу по підприємству шляхом зарахування на банківський рахунок або видачі готівки через касу підприємства у день звільнення працівника.
Пунктом 6.6 контракту передбачено, що сторони погодили, що припинення (розірвання) даного контракту має відбуватися на підставі та на умовах укладеної між сторонами Угоди про припинення (розірвання) трудового договору.
05.09.2018 року загальними зборами учасників ТОВ «Львівський бетон» прийнято рішення про відкликання (припинення повноважень, звільнення) ОСОБА_2 з посади директора 05.09.2018 року (а.с.63 т.1).
На підставі цього рішення загальних зборів учасників товариства, видано наказ №177-К від 05.09.2018 року про звільнення ОСОБА_2 з посади директора ТОВ «Львівський бетон» згідно п.5 ст.41 КЗпП України (припинення повноважень посадових осіб) з 05.09.2018 року (а.с.20, 28 т.1).
Пунктом 2 цього наказу зобов`язано бухгалтерію провести повний розрахунок з позивачем згідно чинного законодавства.
Того ж дня, 05.09.2018 року видано наказ №178-К про виплату директору ОСОБА_2 на підставі контракту одноразової компенсації при звільненні в розмірі річної заробітної плати (а.с.21 т.1).
Підписантом цих двох наказів є сам позивач ОСОБА_2 .
На виконання пункту 6.6 контракту, 05.09.2018 року між сторонами укладено Угоду про припинення трудового договору (трудових відносин) (а.с.65-66 т.1).
У пункті 1 цієї Угоди зазначено, що сторони домовились, що будь-які та всі трудові договори та трудові відносини між позивачем та товариством припиняються 05.09.2018 року на підставі п.5 ст.41 КЗпП України.
Пунктом 2 Угоди передбачено, що позивач, як особа, що має право банківського підпису по рахункам товариства, зобов`язується в день звільнення провести з собою розрахунок відповідно до чинного законодавства України, як із звільненим працівником. 
06.09.2018 року, за взаємним погодженням сторін, було прийнято рішення загальних зборів учасників товариства (а.с.67 т.1), яким вирішено до нарахованої вихідної допомоги (компенсації) при звільненні у розмірі 773376 грн. донарахувати та виплатити звільненому директору ОСОБА_2 ще 51558 грн. 40 коп.
На підставі цього рішення, 06.09.2018 року видано наказ №181-К про донарахування та виплату позивачу до нарахованої вихідної допомоги (компенсації) при звільненні 51558 грн. 40 коп. та доплату за один робочий день 06.09.2018 року в розмірі середньоденної заробітної плати (а.с.68 т.1).
Отже, загальний розмір вихідної допомоги (компенсації) при звільненні, яку позивачу нараховано відповідно до умов укладеного між сторонами контракту, становив 824934 грн. 40 коп.    
Статтею 44 КЗпП України передбачено, що при припиненні трудового договору з підстави, зазначеної у пункті 5 частини першої статті 41 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.  
Отже, законом визначено гарантований мінімальний розмір вихідної допомоги – одноразової компенсаційної виплати, який в обов`язковому порядку повинен бути виплачений працівникові, звільненому на підставі пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України.
Разом з тим, законом не передбачено максимального розміру такої вихідної допомоги, оскільки відповідно до статті 9-1 КЗпП України, підприємства, установи, організації в межах своїх повноважень і за рахунок власних коштів можуть встановлювати додаткові порівняно з законодавством трудові і соціально-побутові пільги для своїх працівників.
Наведене в повній мірі узгоджується з нормою частини третьої статті 21 КЗпП України, згідно з якою, контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватись угодою сторін.
Отже, передбачивши у пункті 6.4 контракту виплату позивачеві компенсації у розмірі річної заробітної плати при звільненні його з посади директора з ініціативи підприємства, яка за своєю правовою природою є вихідною допомогою при звільненні працівника на підставі пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України у випадку припинення повноважень посадових осіб, та виплативши позивачу таку вихідну допомогу (компенсацію) 05 та додатково ще 06 вересня 2018 року, відповідач виконав умови контракту та не допустив порушення прав позивача на отримання вихідної допомоги, передбаченої статтею 44 цього Кодексу.
Відсутність порушень зі сторони відповідача та будь-яких матеріальних претензій на момент звільнення позивача з роботи підтверджується й укладеною між сторонами угодою про припинення трудових відносин, а додаткову вимогу позивача щодо здійснення йому донарахування в сумі 51558 грн. 40 коп. до нарахованої вихідної допомоги (компенсації) при звільненні було задоволено відповідачем за погодженням сторін шляхом прийняття відповідного рішення про це та видання на підставі цього рішення наказу.
З урахуванням викладеного, вимога позивача про стягнення з відповідача вихідної допомоги у визначеному статтею 44 КЗпП України розмірі – є безпідставною.
Безпідставною є також й вимога позивача про стягнення з відповідача грошових коштів у сумі 51558 грн. 40 коп., як частини недоплаченої компенсації у видірічної премії згідно з пунктом 6.5 контракту, оскільки позивач пропрацював на займаній посаді менше року, а Положенням про оплату праці, яке діє на підприємстві (а.с.11-17 т.1), директору передбачено виплату річної, а не місячної премії.
Окрім того, виплата річного бонусу директору, яка передбачена пунктом 5.2 контракту, також залежить від результатів роботи компанії за підсумками року та виконання узгоджених особистих цілей за рік, позаяк, позивач пропрацював на займаній посаді менше року.
При цьому, колегія суддів враховує, що нарахування до виплати позивачеві при звільненні вихідної допомоги (компенсації) у вказаному вище розмірі – 824934 грн. 40 коп. є волевиявленням відповідача, як роботодавця, навіть, якщо розмір такої компенсації позивачу нараховано у завищеному розмірі, оскільки така виплата є наслідком домовленостей сторін при оформленні припинення трудових відносин. 
Суд першої інстанції не в повній мірі визначився з характером спірних правовідносин, не дав належної правової оцінки доказам, які сторони подали на підтвердження своїх вимог та заперечень, що призвело до помилкових висновків по суті вирішення спору про задоволення позовних вимог позивача за відсутності для цього визначених законом підстав, а тому оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог позивача з наведених вище мотивів. 
Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:
апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Львівський бетон» задовольнити. 
Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 27 листопада 2019 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. 
Повний текст постанови складений 07 червня 2021 року.

Головуючий:                                                                 Бойко С.М.

Судді:                                                                          Ванівський О.М. 
                       
                                                                Ніткевич А.В.