ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4031/21 Справа № 207/1704/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Погребняк Т. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2021 року                                                                 м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді – Свистунової О.В.,
суддів – Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у місті Дніпрі
апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк”
на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 23 листопада 2020 року
по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” про захист прав споживачів, –

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” (далі – АТ КБ “ПриватБанк”, банк) про захист прав споживачів.

Позовна заява мотивована тим, що між ним та відповідачем укладені договори банківських послуг, відповідно до умов яких він отримав картку для виплат № НОМЕР_1 та карту універсальну GOLD № НОМЕР_2 .

26 березня 2016 року з поточного рахунку карти універсальної GOLD № НОМЕР_2 відповідачем здійснено зняття грошових коштів в сумі 1 715,00 грн., крім того його було позбавлено можливості розпоряджатися власними коштами на картці для виплат № НОМЕР_1 в сумі 9 683,41 грн. та на картці універсальна GOLD № НОМЕР_2 в сумі 3 681,81 грн.

Вказані обставини встановлені рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 березня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ “ПриватБанк” про захист прав споживачів та постановою Дніпровського апеляційного суду від 26 березня 2019 року. Зазначеними рішеннями задоволено позов повністю, стягнуто з відповідача на користь позивача безпідставно списані грошові кошти в розмірі 1 715,00 грн., зобов`язано банк усунути перешкоди в користуванні й розпорядженні позивачем грошовими коштами на банківській картці № НОМЕР_1 в сумі 9 683,41 грн. та на банківській картці № НОМЕР_2 в сумі 3 681,81 грн.

28 травня 2019 року Баглійським районним судом м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області був виданий виконавчий лист про стягнення з банку безпідставно списаних коштів в сумі 1 715,00 грн. Згідно постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 09 грудня 2019 року, рішення суду в цій частині виконано.

31 травня 2019 року Баглійським районним судом м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області був виданий виконавчий лист про усунення позивачу перешкод в користуванні й розпорядженні грошовими коштами на його банківських картках. 20 травня 2020 року державним виконавцем винесено постанову про прийняття виконавчого провадження про усунення перешкод.

Однак, відповідач, знаючи про наявність вищевказаних судових рішень, 25 березня 2020 року знов здійснив безпідставні списання грошових коштів з банківської картки № НОМЕР_1 в сумі 9 683,41 грн. та з банківської картки № НОМЕР_2 в сумі 3 681,81 грн.

В обґрунтування своїх дій відповідач посилався на те, що внаслідок недбалого ставлення позивача до виконання службових обов`язків, його дії (службове недбальство) призвели до збитків банку, тому на його ім`я було відкрито рахунок дебіторської заборгованості № 3552.

Однак, згідно листа ГУ Національної поліції № 37/5-П-22 від 28 березня 2015 року, кримінальне провадження за заявою АТ КБ “ПриватБанк” ЄРДР № 12015040030001157 за ч.2 ст. 191 КК України було закрите у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.

Позивач зазначав, що внаслідок неправомірних дій відповідача йому завдано моральну шкоду, яка полягала в моральних стражданнях, які він зазнав через тривале незаконне блокування своїх карток та неможливість розпорядитись власними коштами, навіть після винесення відповідних судових рішень, про які АТ КБ “ПриватБанк” був обізнаний. Крім того, завдана позивачу і моральна шкода через безпідставні звинувачення у службовій недбалості, внаслідок чого, поза його волею, відкритий рахунок дебіторської заборгованості № НОМЕР_3 . Такі дії також призвели до хвилювань, переживань неприємних моментів у спілкуванні зі співробітниками банку та службою безпеки банку.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд: стягнути з АТ КБ “ПриватБанк” на його користь безпідставно списані грошові кошти в розмірі 12 265,22 грн. та моральну шкоду в розмірі 12 265,22 грн.; зобов`язати АТ КБ “ПриватБанк” усунути перешкоди в користуванні й розпорядженні ОСОБА_1 грошовими коштами на банківській картці № НОМЕР_1 ; зобов`язати АТ КБ “ПриватБанк” усунути перешкоди в користуванні й розпорядженні ОСОБА_1 грошовими коштами на банківській картці № НОМЕР_2 ; зобов`язати АТ КБ “ПриватБанк” закрити рахунок дебіторської заборгованості № 3552, відкритий на ім`я ОСОБА_1 .

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 23 листопада 2020 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з АТ КБ “ПриватБанк” на користь ОСОБА_1 безпідставно списані грошові кошти в розмірі 12 265,22 грн.

Зобов`язано АТ КБ “ПриватБанк” усунути перешкоди в користуванні й розпорядженні ОСОБА_1 грошовими коштами на банківській картці № НОМЕР_1 .

Зобов`язано АТ КБ “ПриватБанк” усунути перешкоди в користуванні й розпорядженні ОСОБА_1 грошовими коштами на банківській картці № НОМЕР_2 .

Зобов`язано АТ КБ “ПриватБанк” закрити рахунок дебіторської заборгованості № 3552, відкритий на ім`я ОСОБА_1 .

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі АТ КБ “ПриватБанк”, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

У відзиві на апеляційну скаргу, позивач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу відповідача – без задоволення.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з частиною першою статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Учасники справи повідомлені належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Сторони у встановлений законом строк не звернулися до суду з заявою із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції установлено, що між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем АТ КБ “ПриватБанк” укладені договори банківських послуг, відповідно до умов яких позивач отримав картку для виплат № НОМЕР_1 та карту універсальну GOLD № НОМЕР_2 .

26 березня 2016 року з поточного рахунку карти універсальної GOLD № НОМЕР_2 відповідачем здійснено зняття грошових коштів в сумі 1 715,00 грн. Також, ОСОБА_1 було позбавлено можливості розпоряджатися власними коштами на картці для виплат № НОМЕР_1 в сумі 9 683,41 грн. та на картці універсальній GOLD № НОМЕР_2 в сумі 3 681,81 грн.

Вказані обставини встановлені рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 березня 2018 року (а.с.13-15) по справі за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ “ПриватБанк” про захист прав споживачів та постановою Дніпровського апеляційного суду від 26 березня 2019 року (а.с.16-17). Зазначеними рішеннями задоволено позов в повному обсязі, стягнуто з відповідача на користь позивача безпідставно списані грошові кошти у розмірі 1 715,00 грн., зобов`язано банк усунути перешкоди в користуванні й розпорядженні ОСОБА_1 грошовими коштами на банківській картці № НОМЕР_1 в сумі 9 683,41 грн. та банківській картці № НОМЕР_2 в сумі 3 681,81 грн.

28 травня 2019 року Баглійським районним судом м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області був виданий виконавчий лист про стягнення з банку безпідставно списаних грошових коштів в сумі 1 715,00 грн. (а.с.18,19). Згідно постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 09 грудня 2019 року (а.с.21), рішення суду в цій частині виконано.

31 травня 2019 року Баглійським районним судом м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області був виданий виконавчий лист про усунення позивачу перешкод в користуванні й розпорядженні грошовими коштами на його банківських картках. 20 травня 2020 року державним виконавцем винесено постанову про прийняття виконавчого провадження про усунення перешкод (а.с.20).

25 березня 2020 року відповідач знов здійснив безпідставні списання з банківської картки № НОМЕР_1 в сумі 9 683,41 грн. та з банківської картки № НОМЕР_2 в сумі 3 681,81 грн. (а.с.22-23).

В обґрунтування своїх дій відповідач посилається на те, що внаслідок недбалого ставлення ОСОБА_1 до виконання службових обов`язків, його дії (службове недбальство) призвели до збитків банку, тому на його ім`я було відкрито рахунок дебіторської заборгованості № 3552.

Згідно листа ГУ Національної поліції № 37/5-П-22 від 28 березня 2016 року (а.с.12), кримінальне провадження за заявою АТ КБ “ПриватБанк” ЄРДР № 12015040030001157 за ч.2 ст. 191 КК України було закрите у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення безпідставно списаних грошових коштів та зобов`язання усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні грошовими коштами, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів у підтвердження наявності обставин, передбачених статтею 1074 ЦК України, для обмеження права позивача у володінні та користуванні належним йому майном. Крім того, відповідачем не надано належних та допустимих доказів завдання позивачем будь-якої шкоди або наявності інших підстав для відкриття на позивача дебіторської заборгованості та списання грошових коштів. Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з відсутності факту завдання позивачу моральної шкоди.

Однак, колегія суддів у повній мірі не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Згідно з частиною другою статті 1066 ЦК України банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами.

Частиною третьою і четвертою статті 1066 ЦК України встановлено, що банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку. Положення цієї глави застосовуються до інших фінансових установ при укладенні ними договору банківського рахунка відповідно до наданої ліцензії, а також застосовуються до кореспондентських рахунків та інших рахунків банків, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з частиною першою статті 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на рахунку, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму та фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом. Банк не має права встановлювати заборону на встановлення обтяження, але може встановлювати розумну винагороду.

Статтею 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, що відповідачем не доведено наявність правових підстав для здійснення блокування проведення транзакцій коштів за відкритими на ім`я позивача рахунками № НОМЕР_2 за угодою № SAMDN51000130669724 від 26 грудня 2013 року (тип рахунку – Картка Універсальна Голд) та № НОМЕР_1 за угодою № SAMDNWFC00000610874 від 26 грудня 2013 року (тип рахунку – Картка для виплат Голд) та зняття коштів в загальному розмірі 13 365,22 грн.
Доводи апелянта про блокування вищевказаних карток позивача та списання грошових коштів у зв`язку із спричинення банку шкоди під час виконання позивачем трудових обов`язків за трудовим договором з банком – не спростовують наведеного вище висновку суду, оскільки трудові правовідносини не впливають на цивільно-правові відносини, які виникли між сторонами за вказаними вище цивільно-правовими договорами.

Колегія наголошує, що банком не надано належних та допустимих доказів завдання позивачем будь-якої шкоди або наявності інших підстав для створення позивачу перешкод у користуванні належними останньому грошовими коштами.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що АТ КБ “ПриватБанк”, знаючи про наявність вищевказаних судових рішень, які набрали законної сили, 25 березня 2020 року знову здійснив безпідставні списання з банківської картки №  НОМЕР_1 в сумі 9 683,41 грн. та з банківської картки № НОМЕР_2 в сумі 3 681,81 грн.

Враховуючи наведене, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог позивача в частині стягнення безпідставно списаних грошових коштів та зобов`язання усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні грошовими коштами.

Також колегією суддів установлено, що АТ КБ “ПриватБанк” до суду з позовом про притягнення  ОСОБА_1  до матеріальної відповідальності не звертався та в судовому порядку факт і розмір заподіяної матеріальної шкоди з вини  ОСОБА_1  встановлено не було.

Доводи апеляційної скарги про те, що умовами укладеного між позивачем та відповідачем договорів було передбачено договірне списання грошових коштів з рахунку клієнта у разі заподіяння ним збитків банку, колегія суддів не приймає до уваги як безпідставні.

Колегія суддів звертає увагу, що умовами укладеними між сторонами договорів передбачено списання грошових коштів з рахунку клієнта саме за невиконання договірних зобов`язань, а не за заподіяння клієнтом збитків банку.

Також, колегія суддів звертає увагу, що ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 24 лютого 2021 року було витребувано у АТ КБ “ПриватБанк” наступні письмові докази: належним чином завірену копію трудового договору № 7101934 від 25 грудня 2013 року, укладеного між АТ КБ “ПриватБанк” та ОСОБА_1 та докази наявності підстав для списання грошових коштів з банківської картки № НОМЕР_1 в сумі 9 683,41 грн. та з банківської картки № НОМЕР_2 в сумі 3 681,81 грн.; виписки з особових рахунків ОСОБА_1 № НОМЕР_1 (картка для виплат) та № НОМЕР_2 (картка універсальна Gold), станом на час надання відповіді, та письмову інформацію про блокування АТ КБ “ПриватБанк” вказаних карток (підстави, дата блокування).

Так, на підтвердження наявності підстав для списання грошових коштів АТ КБ “ПриватБанк” посилався на наданий витяг з висновку службового розслідування від 21 грудня 2015 року № ZAKL-2015/1-7210602 та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг.

Крім того, надано копію Анкети-заяви від 11 грудня 2012 року в підтвердження надання ОСОБА_1 вказаних банківських карток.

Разом з тим, інформацію про блокування вказаних карток (підстави, дата блокування), АТ КБ “ПриватБанк” не було надано.

Також, надано належним чином завірену копію трудового договору № 7101934 від 25 грудня 2013 року, укладеного між АТ КБ “ПриватБанк” та ОСОБА_1 .

Так, відповідно до пункту 9.9 вказаного договору, у випадку заподіяння “Банкові” матеріального і/або морального збитків, “Працівник” відшкодовує їх у порядку, встановленому чинним законодавством України.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що порядок покриття шкоди, заподіяної працівником встановлюється нормами трудового законодавства, у той час як між сторонами виникли цивільно-правові відносини.

Що стосується позовних вимог в частині зобов`язання АТ КБ “ПриватБанк” закрити рахунок дебіторської заборгованості № 3552, відкритий на ім`я ОСОБА_1 , колегія суддів зазначає наступне.

Задовольняючи позов  ОСОБА_1  в цій частині, суд першої інстанції виходив із того, що рахунок дебіторської заборгованості  ОСОБА_1  було відкрито безпідставно, оскільки відповідачем не доведено належними та допустимими доказами про притягнення останнього до матеріальної відповідальності та не доведено у встановленому законом порядку, що його діями банку було заподіяно зазначену шкоду.

Частиною першою статті 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини другою цієї статті передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків; відшкодування шкоди; визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових осіб.

Згідно із статтею 9 Закону України “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні” та “Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 10 «Дебіторська заборгованість”, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 08 жовтня 1999 року № 37 виключення з активів підприємства (списання) дебіторської заборгованості, в тому числі за якою минув строк позовної давності, є господарською діяльністю підприємства.

Питання бухгалтерського обліку дебіторської заборгованості банках регламентовані Планом рахунків бухгалтерського обліку банків України, затверджених постановою Правління Національного банку України № 280 від 17 червня 2004 року, та Інструкцією про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України. Відповідно до пункту 4 вказаної інструкції дебіторська заборгованість – це сума вимог банку до юридичних і фізичних осіб на певну дату щодо отримання активів, послуг тощо. Відповідно до розділу «Каси, рахунки та їх призначення» зазначеної інструкції рахунки НОМЕР_3 (дебіторська заборгованість за розрахунками з працівниками банку) – нестачі та інші нарахування на працівників банку. Призначення рахунку: облік нестач активів банку та інших нарахувань на працівників банку.

Тому, обраний  ОСОБА_1  спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як зобов`язання роботодавця АТ КБ “ПриватБанк” закрити рахунок дебіторської заборгованості, відкритий останнім на підставі висновку службового розслідування від 21 грудня 2015 року № ZAKL-2015/1-7210602 та виявлення нестачі грошових коштів в сейф-пакетах терміналів банку, де працював  ОСОБА_1 , за захистом якого він звернувся до суду, не відповідає змісту права, на порушення якого він посилається, характеру дій, якими, на його думку, воно порушене, а також наслідкам, що спричинені цим порушенням.

Та обставина, що АТ КБ “ПриватБанк” не скористався своїм правом на стягнення матеріальної шкоди з  ОСОБА_1  у судовому порядку, не створює обов`язку для АТ КБ “ПриватБанк” по закриттю зазначеного рахунку дебіторської заборгованості, відкритого останнім за наявності встановлених обставин.

Правове регулювання покриття матеріальної шкоди завданої працівником забезпечується приписами частини п`ятої статті 130 КЗпП України працівник, який заподіяв шкоду, може добровільно покрити її повністю або частково. За згодою власника або уповноваженого ним органу працівник може передати для покриття заподіяної шкоди рівноцінне майно або поправити пошкоджене. Порядок покриття шкоди, заподіяної працівником встановлюється нормами статті 136 КЗпП України.

Отже, чинним трудовим та цивільним законодавством не передбачено такого способу захисту права, як закриття рахунку, відкритого для обліку дебіторської заборгованості працівника, тому висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог  ОСОБА_1  в цій частині є помилковими.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року по справі № 569/3284/16-ц.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, доводи апеляційної скарги в цій частині колегія суддів вважає обґрунтованими.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 23 листопада 2020 року в частині зобов`язання АТ КБ “ПриватБанк” закрити рахунок дебіторської заборгованості № 3552, відкритий на ім`я ОСОБА_1  підлягає скасуванню з ухваленням у скасованій частині нового про відмову у задоволенні позовних вимог про зобов`язання закрити рахунок дебіторської заборгованості № 3552. В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до пункту 7 частини другої статті 141 ЦПК України, якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки  ОСОБА_1  звільнений від сплати судового збору на підставі статті 22 Закону України “Про захист прав споживачів”, колегія суддів приходить до висновку, що судові витрати, що складаються із судового збору, сплачені АТ КБ “ПриватБанк” за подачу апеляційної скарги слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. 259,268,374,376,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, –

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” – задовольнити частково.
Рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 23 листопада 2020 року в частині зобов`язання Акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” закрити рахунок дебіторської заборгованості № 3552, відкритий на ім`я ОСОБА_1  – скасувати та ухвалити у скасованій частині нове.
У задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” про зобов`язання закрити рахунок дебіторської заборгованості № 3552 – відмовити.
В іншій оскаржуваній частині рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 23 листопада 2020 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених пунктом 2 частиною третьою статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 14 червня 2021 року.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко