ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"01" червня 2021 р.           Справа№ 910/17486/20
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Євсікова О.О.
суддів:            Корсака В.А. 
          Попікової О.В. 
 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження
без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу
Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна"
на рішення Господарського суду міста Києва від 08.02.2021 (повний текст складений 08.02.2021)
у справі № 910/17486/20 (суддя Комарова О.С.)
за позовом          Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія
"Українська страхова група"
до                    Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ
Україна"    
про                    стягнення 125.345,59 грн,

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.02.2020 у справі  №910/17486/20 позов задоволено частково: стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Страхова Компанія "ПЗУ Україна" на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група" 100.000,00 грн  страхового відшкодування, 17. 041,10 грн пені, 3.617, 76 грн, 3% річних, 2.608,93 грн інфляційних втрат, 2.067,16 грн судового збору та 2.950,27 грн витрат на професійну правничу допомогу. В іншій частині позову відмовлено. 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що полісом серії АК №9817271 встановлено ліміт відповідальності відповідача за шкоду, заподіяну майну, у розмірі 100.000,00 грн і франшизу у розмірі 0,00 грн, а тому місцевий суду на підставі приписів ст. 993 ЦК України, ст. 12, 22, 27 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" дійшов висновку про обґрунтованість доводів позивача про те, що стягненню з відповідача підлягає сума страхового відшкодування за шкоду, заподіяну внаслідок експлуатації ОСОБА_1 транспортного засобу "MAN TGM 18.250", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , у розмірі 100.000,00 грн.
Не погодившись із прийнятим судовим рішенням, ПАТ "СК "ПЗУ Україна" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить рішення місцевого суду скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволені позову відмовити повністю.
Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.03.2021 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Євсіков О.О., судді Корсак В.А., Попікова О.В.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.03.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна" на рішення Господарського суду міста Києва від 08.02.2021 у справі №910/17486/20, розгляд апеляційної скарги вирішено здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання).
Постанову у справі прийнято 01.06.2021 після виходу суддів Євсікова О.О., Корсака В.А. та Попікової О.І. з відпустки. 
Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що місцевий суд не надав належної оцінки тому, що майну ПП «Транс Логістик» шкода була завдана водієм, який перебуває у трудових відносинах із ПП «Транс Логістик», а тому у даному випадку відсутня третя особа, оскільки має місце поєднання боржника і кредитора в одній особі, що у свою чергу унеможливлює відшкодування шкоди з огляду на приписи ст. 606 ЦК України, адже цивільно-правова відповідальність не виникла.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач проти задоволення апеляційної скарги заперечив, зазначив, що рішення місцевого суду прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права і просив залишити вказане рішення без змін.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Як підтверджується матеріалами справи та встановлено місцевим судом, 01.08.2018 між Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Українська страхова група" (страховик) та Приватним підприємством "Транс Логістик" (страхувальник) укладений договір добровільного страхування наземного транспорту №28-0401-00001/3, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням рядом транспортних засобів, зокрема й "MAN", державний реєстраційний номер НОМЕР_2 .
Вказаний транспортний засіб позивач прийняв на страхування на випадок пошкодження внаслідок страхових подій (випадку), зокрема - пошкодження чи знищення внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.
Відповідний страховий випадок настав 08.10.2018 на території складських приміщень "АТБ", розташованих по АДРЕСА_1 . 
Відповідно до постанови Броварського міськрайонного суду Київської області від 25.10.2018 у справі №361/6798/18 08.10.2018 ОСОБА_1 , керуючи автомобілем марки "MAN TGM 18.250", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , на території складських приміщень "АТБ", розташованих по провулку Димерському, 4, в с. Красилівка Броварського району Київської області, рухаючись заднім ходом до рампи №37, не переконався в безпечності свого маневру для інших учасників дорожнього руху, не звернувся за допомогою до сторонніх осіб, в результаті чого допустив наїзд на припаркований автомобіль марки "MAN TGM 18.240", державний реєстраційний номер НОМЕР_2 . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження, водії та інші учасники дорожнього руху не постраждали. Своїми діями ОСОБА_1 порушив п. 10.9 Правил дорожнього руху України та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП.
Вказаною постановою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу.
Згідно з рахунком-фактурою №ОК-000006286, виставленим ТОВ "Аванті груп" 05.11.2018, вартість матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу "MAN TGM 18.240", державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , в результаті його пошкодження склала 153.908,59 грн. 
Страховим актом №ССКА-5198 страховий випадок, який мав місце 08.10.2018, у результаті якого було пошкоджено транспортний засіб "MAN TGM 18.240", державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , визнано позивачем страховим випадком та призначено до виплати страхове відшкодування у розмірі 153.908, 59 грн.
На підставі платіжного доручення №1856 від 28.01.2019 позивач здійснив виплату страхового відшкодування страхувальнику у розмірі 153.908,59 грн.
Відповідно до відомостей з Єдиної централізованої бази даних Моторного (транспортного) страхового бюро України станом на дату ДТП цивільна відповідальність власника транспортного засобу "MAN TGM 18.250", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , була застрахована Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "ПЗУ Україна" відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АК № 9817271 зі встановленими розмірами: страхової суми за шкоду, заподіяну майну, - 100.000,00 грн, франшизи - 0,00 грн.
Листом №11/18904 від 13.02.2019 позивач звернувся до ПрАТ "Страхова компанія "ПЗУ Україна" із заявою на виплату (страхового) відшкодування у порядку регресу, на що останнє надало відповідь №6033-31 від 12.08.2019, зі змісту якої вбачається, що учасниками дорожньо-транспортної пригоди були належні ПП "Транс Логістик" транспортні засоби, тобто транспортний засіб винної у ДТП особи та транспортний засіб потерпілої у ДТП особи належать одній і тій же особі, що унеможливлює вимагання відшкодування шкоди, оскільки відсутня третя особа.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд виходив з такого.
Пунктом 1 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. 
Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.
Нормами ст. 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
За змістом ст. 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України) суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Статтею 1 Закону України "Про страхування" визначено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів громадян та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати громадянами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.
Відповідно до постанови Броварського міськрайонного суду Київської області від 25.10.2018 у справі №361/6798/18 дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок порушення ОСОБА_1 вимог п. 10.9 Правил дорожнього руху України, внаслідок чого останнього визнано винним у скоєнні правопорушення та притягнуто до адміністративної відповідальності, передбаченої ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Згідно з положеннями статті 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.
За приписами ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.
У разі виплати страховою компанією страхового відшкодування до неї у межах фактичних витрат від потерпілої особи переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки. В таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика (суброгація). Нового зобов`язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора, а саме потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за заподіяння шкоди.
Таким чином за суброгацією відбувається лише зміна осіб у вже наявному зобов`язанні (зміна активного суб`єкта) зі збереженням самого зобов`язання. Це означає, що одна особа набуває прав і обов`язків іншої особи у конкретних правовідносинах. У процесуальному відношенні страхувальник передає свої права страховику на підставі договору і сприяє реалізації останнім прийнятих суброгаційних прав.
Отже, суброгація допускається тільки у договорах майнового страхування і правовою підставою її застосування є стаття 993 ЦК та стаття 27 Закону України "Про страхування". 
Відносини між Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "ПЗУ Україна" як страховиком та власником автомобіля "MAN TGM 18.250", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , як страхувальником врегульовані полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АК № 9817271.
Таким чином положення ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
Відповідно до вище вказаних норм ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» до позивача перейшло право вимоги, яке страхувальник мав до відповідача як страхувальника цивільної відповідальності за шкоду, заподіяну внаслідок експлуатації ОСОБА_1 транспортного засобу "MAN TGM 18.250", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .
Відповідно до преамбули Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 № 1961-IV (далі - Закон № 1961-IV) ним врегульовані відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності) і він спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.
За змістом ст. 14 цього Закону страхувальник має право вибору страховика для укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.
Згідно з п. 21.1 ст. 21 Закону № 1961-IV з урахуванням положень пункту 21.3 цієї статті на території України забороняється експлуатація транспортного засобу (за винятком транспортних засобів, щодо яких не встановлено коригуючий коефіцієнт в залежності від типу транспортного засобу) без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України, або поліса (сертифіката) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного в іншій країні з уповноваженою організацією із страхування цивільно-правової відповідальності, з якою МТСБУ уклало угоду про взаємне визнання договорів такого страхування. 
Відповідно до ст. 5 Закону № 1961-IV об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.
За приписами п. 22.1 ст. 22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Таким чином на підставі зазначених вище норм та у зв`язку з укладенням відповідачем з власником автомобіля "MAN TGM 18.250", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , полісу страхування цивільно-правової відповідальності серії АК № 9817271 відповідач прийняв на себе обов`язок відшкодовувати завдану шкоду, заподіяну майну третіх осіб внаслідок експлуатації цього транспортного засобу.
З метою отримання страхового відшкодування позивач звернувся до відповідача із заявою №11/18904 від 13.02.2019 на виплату (страхового) відшкодування у порядку регресу у розмірі 153.908,59 грн, виплаченого позивачем за наслідками дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 08.10.2018.
За наслідком розгляду вказаної заяви відповідач відмовив у виплаті страхового відшкодування із посиланням на приписи п. 32.1 ст. 32 Закону №1961-IV, оскільки транспортні засоби винної та потерпілої осіб у дорожньо-транспортній пригоді належать одній і тій же особі.

Місцевий суд визнав таку відмову з наведених підстав необґрунтованою з огляду на таке.
Правила регулювання деліктних зобов`язань передбачають відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.
Відповідно до статті 1 Закону № 1961-IV страхувальники - юридичні особи та дієздатні громадяни, що уклали із страховиками договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземного транспортного засобу; потерпілі - юридичні та фізичні особи, життю, здоров`ю та/або майну яких заподіяна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу; особи, відповідальність яких застрахована, - страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду; забезпечений транспортний засіб - транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована.
Статтею 3 зазначеного Закону визначено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.
За приписами статті 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
З огляду на приписи п. 22.1 ст. 22 Закону № 1961-IV положення цього Закону не обмежують страхувальника в отриманні страхового відшкодування у разі завдання забезпеченим транспортним засобом шкоди іншому транспортному засобу, що належить страхувальнику. Оскільки в даному випадку особою, яка завдала шкоди, є не страхувальник, а водій забезпеченого транспортного засобу, у свою чергу страхувальник є потерпілою особою внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.
Отже, як зазначив місцевий суд, виконання обов`язку з відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, законом покладено на страховика (винної особи) у межах, встановлених Законом та договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, а саме на Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "ПЗУ Україна".
Відшкодування шкоди особою, яка її завдала і цивільно-правова відповідальність якої застрахована на підставі Закону № 1961-IV, можливе лише за умови, якщо згідно із цим законом у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, або розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В такому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
Відступаючи від правового висновку Верховного Суду України, наведеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц зазначила, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV).
У зв`язку з викладеним місцевий суд відхилив твердження апелянта щодо відсутності підстав для відшкодування шкоди через те, що транспортні засоби як потерпілої так і винної сторони належать одній особі.
Частиною 2 пункту 12.1 статті 12 Закону № 1961-IV встановлено, що страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.
Враховуючи викладене, зважаючи на положення ст. 993 ЦК України, ст. 12, 22, 27 Закону № 1961-IV, з огляду на те, що полісом серії АК № 9817271 встановлено ліміт відповідальності відповідача за шкоду, заподіяну майну, у розмірі 100.000,00 грн і франшизу у розмірі 0,00 грн, місцевий суд дійшов висновку, що стягненню з відповідача підлягає сума страхового відшкодування за шкоду, заподіяну внаслідок експлуатації ОСОБА_1 транспортного засобу "MAN TGM 18.250", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , у розмірі 100.000, 00 грн.
В оскаржуваному рішенні місцевий суд також зазначив, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди на страхувальника, який уклав договір страхування, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності. Також, за висновком місцевого суду, страхувальник, у випадку нанесення забезпеченим транспортним засобом шкоди іншому транспортному засобу, що належить страхувальнику, має право отримувати страхове відшкодування, оскільки особою, яка завдана шкоди шкоду безпосередньо, є не страхувальник, а водій забезпеченого транспортного засобу, а отже страхувальник у свою чергу є потерпілою особою внаслідок ДТП.

Колегія суддів вважає зазначені висновки місцевого суду помилковими з огляду на таке.
Як зазначалось вище, між ПАТ СК «ПЗУ Україна» та ПП «Транс Логістик» був укладений Договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АК.9817271. Забезпеченим згідно із полісом є транспортний засіб «MAN», державний номер НОМЕР_1 .
Згідно зі ст. 4 Закону України «Про страхування» предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, що не суперечать закону і пов`язані:
з життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування);
з володінням, користуванням і розпорядженням майном (майнове страхування);
з відшкодуванням страхувальником заподіяної ним шкоди особі або її майну, а також шкоди, заподіяної юридичній особі (страхування відповідальності).
Відповідно до ст. ст. 3, 6, п. 22.1 ст. 22 Закону №1961-IV:
- обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників;
- страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого;
- у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до постанови Броварського міськрайонного суду Київської області від 25.10.2018 у справі №361/6798/18 08.10.2018 ОСОБА_1 , керуючи автомобілем марки "MAN TGM 18.250", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , на території складських приміщень "АТБ", розташованих по провулку Димерському, 4, в с. Красилівка Броварського району Київської області, рухаючись заднім ходом до рампи №37, не переконався в безпечності свого маневру для інших учасників дорожнього руху, не звернувся за допомогою до сторонніх осіб, в результаті чого допустив наїзд на припаркований автомобіль марки "MAN TGM 18.240", державний реєстраційний номер НОМЕР_2 . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження, водії та інші учасники дорожнього руху не постраждали. Своїми діями ОСОБА_1 порушив п. 10.9 Правил дорожнього руху України та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП.
Як встановлено апеляційним судом, учасниками дорожньо-транспортної пригоди були належні ПП «Транс Логістик» транспортні засоби і дана подія відбулася з вини водія ПП «Транс Логістик», що не заперечується позивачем.
Тобто, в даному випадку найманий працівник ПП «Транс Логістик» ОСОБА_1 своїми діями завдав матеріальної шкоди своєму роботодавцеві - ПП «Транс Логістик», а саме через порушення вимог Правил дорожнього руху пошкодив два автомобілі, що належать ПП «Транс Логістик»: один - "MAN TGM 18.250", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , яким ОСОБА_1 керував особисто; другий - припаркований автомобіль марки "MAN TGM 18.240", державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , на який ОСОБА_1 здійснив наїзд.
Страховим актом №ССКА-5198 випадок, який мав місце 08.10.2018 і у результаті якого було пошкоджено через наїзд транспортний засіб "MAN TGM 18.240", державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , позивач визнав страховим випадком та призначив до виплати і виплатив страхове відшкодування у розмірі 153.908,59 грн.
Отже, за матеріалами даної судової справи, позивач як страховик на підставі договору добровільного майнового страхування компенсував страхувальнику - ПП «Транс Логістик» - майновий збиток, завданий працівником страхувальника. При цьому цей працівник завдав шкоди іншому автомобілю свого роботодавця, керуючи також автомобілем роботодавця.
Як вже зазначалось вище, відповідно до відомостей з Єдиної централізованої бази даних Моторного (транспортного) страхового бюро України станом на дату ДТП цивільна відповідальність власника транспортного засобу "MAN TGM 18.250", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , тобто була застрахована Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "ПЗУ Україна" відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АК №9817271 зі встановленими розмірами: страхової суми за шкоду, заподіяну майну, - 100.000,00 грн, франшизи - 0,00 грн. Сторони у справі не заперечують, що за вказаним полісом страхувальником є власник транспортного засобу - ПП «Транс Логістик».

Частиною 1 ст. 1166 ЦК України визначено, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Положеннями ч. 1 ст. 1172 ЦК України передбачено, що шкоду, завдану працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків, відшкодовує роботодавець.
За загальним правилом ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
У даному випадку це власник джерела підвищеної небезпеки - юридична особа ПП «Транс Логістик».
Юридична особа здійснює свою діяльність через свій персонал, до якого, відповідно, належать наймані працівники.
Не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у          регресному порядку відповідно до ст. 1191 Цивільного кодексу України.
Аналіз вказаних норм права свідчить, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду».
За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі ч. 1 ст. 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.
Таким чином за загальним правилом шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується іншій (третій) особі власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.
Водночас в даному випадку потерпілою особою (за відсутності інших потерпілих - фізичних осіб, наприклад, водіїв пошкоджених транспортних засобів чи інших осіб) є роботодавець водія і одночасно власник пошкодженого транспортного засобу - ПП «Транс Логістик», якому завдано шкоди забезпеченим транспортним засобом, котрий теж належить ПП «Транс Логістик», а водій є винною особою по відношенню до свого роботодавця.
Оскільки шкода, завдана внаслідок ДТП (наїзд на припаркований автомобіль «МАN» н. з. НОМЕР_2 , який належить ПП «Транс Логістик») з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що також належить роботодавцю ПП «Транс Логістик», під час виконання ним трудових обов`язків, то завдана шкода мала відшкодовуватися потерпілій особі або безпосереднім винуватцем ДТП (водієм), або через механізм майнового страхування, встановлений договором між позивачем та ПП «Транс Логістик».
Апеляційний суд при цьому враховує, що відповідно до ч. ч. 1-3 Кодексу законів про працю України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.
При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.
За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.
Оскільки майну ПП «Транс Логістик» шкода була завдана водієм, який перебуває в трудових відносинах із ПП «Транс Логістик», то в даному випадку відсутня третя - постраждала - особа в розумінні Закону № 1961-IV, оскільки має місце поєднання боржника і кредитора в одній особі, що у свою чергу унеможливлює вимоги до відповідача (як страховика цивільної відповідальності) відшкодувати шкоду.
Крім того у випадку завдання шкоди водієм, який є працівником страхувальника і виконував на автомобілі страхувальника свої трудові обов`язки, останній (страхувальник) не набуває статусу потерпілого в розумінні Закону №1961-IV, хоча і є потерпілою особою в загальному цивільно-правовому розумінні, в т. ч. з урахуванням наведених вище норм Кодексу законів про працю України.
З іншої точки зору на оцінювану в цій справі ситуацію, в даному випадку ПП «Транс Логістик» у відносинах з позивачем є страхувальником, котрий застрахував ризик отримання майнової шкоди і здобув можливість отримати у страховика відшкодування в разі настання страхового випадку (що і мало місце).
Водночас діючи як страхувальник у відносинах з відповідачем, ПП «Транс Логістик» застрахувало свою відповідальність в разі завдання належним йому джерелом підвищеної небезпеки (в т. ч. за участі водія, який перебуває у трудових відносинах зі страхувальником) шкоди іншій (третій) особі, а не самому собі. 
Разом з тим ПП «Транс Логістик» не може відповідати саме перед собою, а майно, якому завдано шкоди, не є майном третьої особи по відношенню до ПП «Транс Логістик».

Наведене свідчить, що в одній особі поєднались потерпіла особа та особа, що спричинила шкоду, у зв`язку з чим, з огляду на приписи ст.606 ЦК України, цивільна-правова відповідальність, застрахована відповідачем, не виникла.
З урахуванням наведеного колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення страхового відшкодування.
Позивач також просив стягнути з відповідача на його користь пеню у розмірі 18.698,91 грн, інфляційні втрати у розмірі 3.028,92 грн та 3% річних у розмірі 3.617, 76 грн за порушення виконання грошового зобов`язання.
Оскільки суд відмовляє у стягненні суми страхового відшкодування, похідні вимоги про стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних задоволенню також не підлягають.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.
Згідно зі ст. ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень на апеляційну скаргу позивач суду апеляційної інстанції не надав.
Як зазначено у п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод. (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня    2006 року).
У справі, що розглядається, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції не надав вичерпної відповіді на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, спростовують висновки місцевого господарського суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Оскільки колегія суддів встановила відсутність підстав для задоволення позовних вимог, рішення місцевого суду підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.
Згідно зі ст. 129 ГПК України витрати зі сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на позивача.
Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281 - 284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.   Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна" на рішення Господарського суду міста Києва від 08.02.2021 у справі № 910/17486/20 задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 08.02.2021 у справі №910/17486/20 скасувати.

3. Прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

4. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група" (вул. І. Федорова 32-А, м. Київ, 03038; ідентифікаційний код 30859524) на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова Компанія "ПЗУ Україна" (вул. Січових Стрільців, 40, м. Київ, 04053; ідентифікаційний код 20782312) 3.153,00 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

5. Видачу наказу доручити Господарському суду міста Києва.

6. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/17486/20.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.
Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строк, передбачені ст.ст. 287 - 289 ГПК України.

Головуючий суддя                                                            О.О. Євсіков 

Судді                                                                                В.А. Корсак

                                                                                О.В. Попікова