П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  240/7533/20 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Черняхович Ірина Едуардівна   
Суддя-доповідач -  Капустинський М.М.   
25 травня 2021 року                                                                                                                    м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Капустинського М.М. 
суддів:  Сапальової Т.В.  Смілянця Е. С. , 
розглянувши  в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 25 січня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання неправомірною відмову, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (далі - відповідач), в якому просив:
- визнати неправомірними відмови відповідача у розгляді його заяви про поновлення виплати пенсії, викладені у відмовах від 12.03.2020 та 22.04.2020;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області розглянути відповідну заяву про поновлення виплати йому пенсії, подану 07.08.2019, та винести відповідне рішення щодо поновлення виплати пенсії, відповідно до вимог Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що у 1977 році по досягненню пенсійного віку та за наявності необхідного стажу, йому була призначена пенсія за вислугу років, як військовослужбовцю Збройних Сил СРСР. Однак, 20.12.1991 він виїхав з України на постійне місце проживання до Ізраїлю, де був прийнятий на консульський облік в консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль. У зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, з 1992 року йому було припинено виплату пенсії. ОСОБА_1 вказує, що 07.08.2019 його представник, діючи на підставі нотаріальної довіреності, подав до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області нотаріально посвідчену та апостильовану його особисту заяву про поновлення виплати пенсії до якої додав всі необхідні документами. Однак, відповідач рішенням, оформленим листом від 04.09.2019 №25833/03, відмовив йому у поновленні виплати пенсії. Вказана відмова була оскаржена до суду та рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 23.01.2020 у справі №240/12297/19 Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області було зобов`язано повторно розглянути звернення   ОСОБА_1 від 07.08.2019 у повній відповідності до вимог чинного законодавства України. Разом з тим, повторно розглянувши заяву від 07.08.2019, Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області у листах від 12.03.2020 №0600-0325-8/6805 та від 22.04.2020 №0600-0325-8/13737 відмовило йому у поновленні виплати пенсії у зв`язку з тим, що його архівна пенсійна справа знаходиться у Житомирському обласному військовому комісаріаті, який припиняв виплату пенсії, а тому із заявою про поновлення виплати пенсії йому слід звернутись до Житомирського обласного військового комісаріату. Вважаючи вказані відмови протиправними, а своє право на пенсійне забезпечення порушеним, позивач звернувся з даним позовом до суду.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 25 січня 2021 року позов задоволено. 
Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити.
11 травня на адресу Сьомого апеляційного адміністративного суду надійшов відзив від представника позивача - Меламеда В., в якому він просить відхилити апеляційну скаргу відповідача, а рішення Житомирського окружного адміністративного суд залишити без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується наявними в справі матеріалами, позивач в період з 07.09.1950 по 13.01.1977 проходив військову службу в Радянській армії, що підтверджується відповідним записом в трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 .
Наявною у матеріалах справи копією пенсійного посвідчення серії НОМЕР_2 , виданого Житомирським обласним військовим комісаріатом, підтверджується, що з 15 січня 1977 року ОСОБА_1 була призначена пенсія за вислугу років на підставі (далі мовою оригіналу) "Положения о порядке назначения и выплаты государственных пенсий и пособий лицам офицерского состава, прапорщикам и мичманам Советской Армии и Военно-Морского Флота и их семьям" .
20 грудня 1991 року ОСОБА_1 виїхав з України на постійне місце проживання до Ізраїлю, де був прийнятий на консульський облік.
У зв`язку з цим, Житомирський обласний військовий комісаріат, починаючи з 1992 року, припинив виплату йому пенсії.
07 серпня 2019 року представник позивача, який діяв на підставі нотаріальної довіреності - ОСОБА_2 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду в Житомирській області із заявою, в якій просив поновити ОСОБА_1 виплату пенсії. До вказаної заяви представником було додано нотаріально посвідчену та апостильовану особисту заяву ОСОБА_1 від 02.07.2019 про поновлення виплати йому пенсії з 07.10.2009, а також нотаріально посвідчену та апостильовану копію його паспорту громадянина України для виїзду за кордон, та нотаріально засвідчені копії трудової книжки та пенсійного посвідчення. Крім того, 30 серпня 2019 року представник позивача подав до Головного управління Пенсійного фонду в Житомирській області ідентифікаційний код позивача.
Розглянувши вказану заяву та додані до неї документи, Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області надіслало представнику позивача ОСОБА_2 лист від 04.09.2019 №25833/03, яким повідомило, що звернення з питання поновлення ОСОБА_1 виплати пенсії розглянуто управлінням відповідно до Закону України "Про звернення громадян" та вказало, що питання поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 може бути розглянуто у разі особистого його звернення з документами, передбаченими п. 2.1 та 2.9 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнодержавне пенсійне страхування", до відділу обслуговування громадян (сервісного центру) Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області за місцем проживання на території України.
Зазначена відмова, оформлена листом від 04.09.2019 №25833/03, була оскаржена позивачем до суду.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 23.01.2020 у справі №240/12297/19 позов ОСОБА_1 задоволено частково: визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області за результатами розгляду звернення ОСОБА_1 від 07.08.2019 року, а також зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області повторно розглянути звернення ОСОБА_1 від 07.08.2019 у повній відповідності до вимог чинного законодавства України.
Здійснивши повторний розгляд звернення ОСОБА_1 від 07.08.2019 про поновлення виплати йому пенсії, Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області надіслало представнику позивача ОСОБА_1 лист від 12.03.2020 №0600-0325-8/6805 , в якому зазначило, що відповідно до пункту 1.5 Порядку подання та оформлення документів для призначення пенсії (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (Порядок №22-1) заява про поновлення виплати пенсії, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії. При цьому, законним представником, згідно з статтею 242 Цивільного кодексу України, є батьки (усиновлювачі) стосовно своїх малолітніх та неповнолітніх дітей, опікуни стосовно малолітньої особи та фізичної особи визнаної недієздатною. Таким чином, подання заяви про поновлення виплати пенсії представником за дорученням Порядком №22-1 не передбачено. Крім того, вказано, що постановою Кабінету Міністрів України від 02.11.2006 №1522 "Про передачу органам Пенсійного фонду України функцій з призначення і виплати пенсій деяким категоріям громадян" визначено, що з 01.01.2007  органам Пенсійного фонду України передані пенсійні справи з Міністерства оборони України, осіб, що одержують пенсію відповідно до закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" та архівні пенсійні справи, закриті протягом трьох останніх років. Відповідно до актів передачі справ, пенсійна справа ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області не передавалась.
Також у листі від 12.03.2020 №0600-0325-8/6805 Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зазначило, що відповідно до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 30.01.2007 № 3-1 (далі - Порядок 3-1) заява про поновлення виплати раніше призначеної пенсії подається пенсіонером, або його законним представником особисто до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання. У разі відсутності в органах, що призначають пенсії, пенсійної справи, заява на поновлення виплати пенсії подається через уповноважений структурний підрозділ Міністерства оборони України, тобто Житомирський обласний військовий комісаріат. До заяви про поновлення виплати пенсії додаються такі документи: паспорт громадянина України; копія документа про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків; довідка ВАТ "Ощадбанк" або інший документ, що підтверджує відкриття рахунку, назву та номер відділення ВАТ "Ощадбанк". Однак заявником не подавалась заява з дотриманням вищезазначених вимог. З огляду на що, Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області повідомило представника позивача, що у разі надання ОСОБА_1 заяви та документів, передбачених Порядком 22-1 або Порядком 3-1, буде прийняте відповідне рішення.
02 квітня 2020 року представник позивача ОСОБА_2 надіслав до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області звернення в якому вказав, що викладені в листі від 12.03.2020 №0600-0325-8/6805 доводи про те, що представник, який діє на підставі нотаріально посвідченої та апостильованої довіреності не має законних підстав передавати до органу Пенсійного фонду України особисто підписану особою заяву про поновлення пенсії, суперечать нормам закону, оскільки під вжити у п.1.5 Порядку №22-1 терміном "подання заяви" слід розуміти особисте підписання пенсіонером заяви про поновлення пенсії, а не фізичне переміщення цієї особистої заяви пенсіонера, вже ним підписаної, до відповідного органу Пенсійного фонду України.
З приводу відсутності у Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області пенсійної справи ОСОБА_1 представник позивача у зверненні від 02.04.2020 вказав, що у відповіді від 20.08.2019 №СЗ 4351, наданій Житомирським обласним військовим комісаріатом на його звернення, комісаріат повідомив, що  документи, необхідні для поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 , будуть надіслані до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області у разі надходження від останнього відповідного запиту. З огляду на це представник позивача зазначив, що Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області має можливість вчинити дії, спрямовані на отримання від ІНФОРМАЦІЯ_1 пенсійної справи ОСОБА_1 .
Враховуючи вищезазначені обставини, представник позивача Меламед В.Б. просив Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області не порушувати законодавство та поновити виплату пенсії ОСОБА_1 .
Здійснивши розгляд вказаного звернення Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області надіслало представнику позивача Меламеду В.Б. лист від 22.04.2020 №0600-0325-8/13737, в якому з посиланням на постанову Кабінету Міністрів України від 02.11.2006 №1522 зазначило, що відповідно до актів передачі справ, пенсійна справа ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області не передавалась. Рішення про призначення, поновлення пенсії може бути прийнято після надання відповідної заяви та документів, на підставі яких визначається право на призначення (поновлення) та виплату пенсії. На даний час в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Житомирській області відсутні документи, на підставі яких виплачується пенсія.
Позивач вважає, що на підставі рішення Конституційного суду України від 07.10.2009 у справі №25-рп виплата пенсія йому має бути відновлена, а тому він звернувся з даним позовом до суду.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що обмеження права пенсіонера на отримання належної йому пенсії певними строками є неприпустимим, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та зазначає наступне.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з положеннями статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Спеціальним законом, який регулює правовідносини у сфері пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію є зокрема Закон України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 №2262-XII (далі - Закон №2262-XII).
Відповідно до частини 1 статті 1-1 Закону №2262-XII, законодавство про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, базується на Конституції України і складається з цього Закону, Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та інших нормативно-правових актів України, прийнятих відповідно до цих законів.
Статтею 62 Закону України №2262-XII передбачено, що пенсії звільненим зі служби особам, зазначеним у ст. 1-2 цього Закону, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, не призначаються, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Натомість, пенсії, призначені зазначеним особам в Україні до виїзду на постійне місце проживання за кордон, виплачуються в порядку, встановленому Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначено Законом України від 09.07.2003 № 1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон України № 1058-IV).
Статею 8 Закону України № 1058-IV визначено, що право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом. Вказаною нормою зазначені необхідні передумови для призначення пенсії. Вимога обов`язкового проживання на території України для призначення пенсії не встановлена.
Відносини з приводу припинення та поновлення виплати пенсії врегульовані статтею 46 Закону України № 1058-IV.
Пунктом 2 частини 1 статті 49 Закону України № 1058-IV було встановлено, що виплата пенсії припиняється за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Однак, міжнародні договори між Україною та Ізраїлем з питань пенсійного забезпечення не укладалися.
Відповідно до положень статті 51 Закону України № 1058-IV у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Водночас, рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 №25-рп/2009 від 07.10.2009 року п. 2 ч. 1 ст. 49, та друге речення ст. 51 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).
Відповідно до частини 2 статті 152 Конституції України зазначені положення Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.
Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 року, нормами Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", що оспорюються, держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні. Держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.
Таким чином з 07 жовтня 2009 року порядок виплати пенсії громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, регулюється нормами Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з урахуванням Рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 щодо неконституційності положень п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Після прийняття Конституційним Судом України вказаного вище рішення і до часу розгляду справи судом, інші закони, що регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, не прийняті.
Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому Європейський суд з прав людини прийшов висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).
У пункті 54 вказаного рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що наведених вище міркувань Європейського суду з прав людини достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Враховуючи те, що рішення Європейського суду з прав людини є джерелами права та обов`язкові для виконання Україною, суди при розгляді справ зобов`язані враховувати практику Європейського суду з прав людини, у тому числі й рішення у справі "Пічкур проти України", як джерело права відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".
Аналізуючи наведені вище положення Закону, суд приходить висновку, що з дня набрання чинності рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 відсутні законодавчі підстави для припинення виплати пенсії громадянам України, які проживають за кордоном, а відтак виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії. З цього часу органи Пенсійного фонду України мають відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.
З огляду на зазначене колегія суддів приходить до висновку, що виплата пенсії не може ставитись в залежність від місця проживання громадянина, оскільки це суперечить висновкам Конституційного Суду України та Європейському суду з прав людини, викладеним у рішенні у справі "Пічкур проти України".
Частиною 2 статті 49 Закону України № 1058-IV визначено, що поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.
Питання щодо подання та оформлення документів для призначення (перерахунку), а також поновлення виплати пенсій, призначених відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", врегульовано Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 30.01.2007 №3-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 15 лютого 2007 року за № 35/13402 (далі - Порядок №3-1).
Відповідно до абзацу 2 пункту 4 Порядку №3-1 заява про припинення виплати пенсії у зв`язку з виїздом за кордон, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні тощо, подається пенсіонером, або його законним представником особисто до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання.
Отже, законодавцем передбачено, що поновлення виплати раніше призначеної пенсії здійснюється на підставі особистої заяви пенсіонера. При цьому, відсутні вказівки на те, що пенсіонер повинен особисто звернутися до органу ПФУ та позбавлений можливості подати особисто підписану ним заяву та належні документи через свого представника, який діє на підставі нотаріальної довіреності.
Колегія суддів зауважує, що особисто підписану ОСОБА_1 заяву про поновлення виплати йому пенсії, яка була нотаріально посвідчена та апостильована, до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області подав представник позивача, який дія на підставі нотаріально завіреної довіреності з проставленим апостилем, що не суперечить вимогам законодавства.
Відповідно до пункту 14 Порядку №3-1 орган, що призначає пенсії, розглядає питання   про призначення пенсії або про відновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою.
Заяви про   переведення з одного   виду   пенсії   на   інший   і поновлення виплати раніше призначеної пенсії приймаються   органом, що призначає пенсії, при поданні заявником всіх   необхідних документів.
Водночас переліку документів, які необхідно подати разом із заявою про поновлення виплати пенсії, норми Порядку №3-1 не містять. Пункт 7 Порядку №3-1 визначає перелік документів, які надаються для призначення пенсії за вислугу років, а не для поновлення виплати такої пенсії.
З огляду на зазначене колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідач в оскаржуваних відмовах, оформлених листами від 12.03.2020 №0600-0325-8/6805 та від 22.04.2020 №0600-0325-8/13737, безпідставно посилався на ненадання позивачем копії документа про присвоєння реєстраційного номеру облікової картки платника податків та довідки ВАТ «Ощадбанк» або іншого документу, що підтверджує відкриття рахунку, назву та номер відділення ВАТ «Ощадбанк», оскільки подання таких документів разом із заявою про поновлення виплати пенсії Порядком №3-1 не передбачено.
Водночас, як встановлено з матеріалів справи, що 30 серпня 2019 року представник позивача подав до Головного управління Пенсійного фонду в Житомирській області документ про присвоєння ОСОБА_1 реєстраційного номеру облікової картки платника податків.
Відповідно до пункту 15 Порядку №3-1 особа,  яка звертається за призначенням пенсії (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити уповноваженій особі органу, що призначає пенсію, паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).
Згідно з положеннями статті 5 Закону України від 18.01.2001 №2235-III "Про громадянство України" документами, що підтверджують громадянство України є: паспорт громадянина України, свідоцтво про належність до громадянства України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, тимчасове посвідчення громадянина України, проїзний документ дитини, дипломатичний паспорт, службовий паспорт, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідчення особи на повернення в Україну.
Виходячи із правової та соціальної природи пенсійного забезпечення, право громадянина на призначення йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні.
Враховуючи вищезазначене колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо безпідставності посилань відповідача на необхідність подачі позивачем паспорта громадянина України та документів щодо місця його проживання (реєстрації) в Україні.
Так, з матеріалів справи встановлено, що до заяви про поновлення виплати ОСОБА_3 додавав нотаріально посвідчену та апостильовану копію його паспорту громадянина України для виїзду за кордон, який з огляду на положення статті 5 Закону України від 18.01.2001 №2235-III є належним документом, який засвідчує його особу та підтверджує громадянство України.
Пунктом 17 Порядку №3-1 передбачено, що не пізніше 10 днів після надходження заяви з необхідними для призначення, переведення з одного виду   пенсії  на інший та відновлення раніше призначеної пенсії документами орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, переведення з одного виду пенсії на інший та відновлення раніше призначеної пенсії або про відмову в призначенні, переведенні з одного виду пенсії на інший та відновленні раніше призначеної пенсії.
Системний аналіз Порядку №3-1 дозволяє дійти висновку, що у випадку наявності законних підстав та за умови дотримання особою вимог зазначеного порядку, що регулюють процедуру поновлення виплати раніше призначеної пенсії відповідний територіальний орган Пенсійного фонду України приймає рішення про відновлення раніше призначеної   пенсії.
Позивач, як громадянин України, незалежно від місця його проживання, на підставі рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009 має право на поновлення виплати йому пенсії. Крім того, при подачі до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області через свого представника заяву про поновлення виплати йому пенсії позивач діяв у відповідності до Порядку №3-1, а тому відповідач на протязі 10-ти денного строку повинен був розглянути заяву та прийняти рішення про поновлення призначеної пенсії.
З огляду на зазначене колегія суддів вважає правомірною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області в поновленні ОСОБА_1 виплати пенсії, оформлені листами від 12.03.2020 №0600-0325-8/6805 та від 22.04.2020 №0600-0325-8/13737.
Визначаючись щодо ефективного захисту права ОСОБА_1 на пенсійне забезпечення, порушеного суб`єктом владних повноважень, колегія суддів враховує таке.
Спеціальне законодавство у сфері соціального захисту, а саме стаття 46 Закону № 1058-IV, визначає, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.
Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 травня 2020 року у справі №815/1226/18 зазначила, що пенсія за віком призначається особі один раз та виплачується державою протягом всього життя пенсіонера, крім виняткових випадків, що можуть бути встановлені законом. Водночас пенсія стає «нарахованою» в момент призначення пенсії і залишається такою («нарахованою») до її чергової зміни.
Системний аналіз вищезазначених положень статті 46 Закону № 1058-IV свідчить про те, що в Україні не існувало та не існує на сьогодні жодного строкового обмеження стосовно виплати пенсії у визначеному законодавством розмірі за минулий час, яку особа не отримувала з вини держави в особі її компетентних органів.
Таким чином слідує, що якщо за національним законодавством особа має обґрунтоване право на отримання виплат в рамках національної системи соціального забезпечення та якщо відповідні умови дотримано, органи влади не можуть відмовити у таких виплатах доти, доки виплати передбачено законодавством. Конституція України та Закон №1058-ІV гарантують всім громадянам України, за певних умов, право на матеріальне забезпечення за рахунок трудових та соціальних пенсій.
У постанові від 20 травня 2020 року у справі №815/1226/18 Велика Палата Верховного Суду наголошує, що при первинному встановленні розміру пенсії орган Пенсійного фонду діє на підставі звернення громадянина із заявою про призначення йому пенсії. У випадках поновлення раніше призначеної пенсії органи Пенсійного фонду діють на підставі цієї ж заяви пенсіонера у строки, встановлені статтею 49 Закону № 1058-IV.
При цьому законодавцем було чітко встановлено, що поновлення виплати пенсії проводиться протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.
Позивач звертався до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (вжив активні дії) з проханням поновити виплату йому пенсії, проте йому було відмовлено в такому поновленні.
Наведе свідчить про те, що така поведінка держави в особі її компетентного органу по відношенню до пенсіонера, який є громадянином України та проживає за межами України, не відповідає принципу належного врядування, зміст якого розкритий у багатьох рішеннях ЄСПЛ, зокрема, у рішенні від 20 січня 2012 року у справі "Рисовський проти України". Очевидно, що на виконання рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року у справі №25-рп/2009 державні органи, відповідальні за його виконання, не діяли вчасно та послідовно.
З дня набрання чинності рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року №25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-IV виникли підстави для поновлення конституційного права позивача на виплату пенсії, виплата якої була зупинена у зв`язку з виїздом позивача на постійне місце проживання закордон, а тому саме з цього часу відповідач зобов`язаний відновити виплату пенсії позивачу.
Зважаючи на те, що нарахування пенсії в повному обсязі («правильному» розмірі) покладається на відповідний територіальний орган Пенсійного фонду, непроведення відповідачем поновлення виплати пенсії позивачу після 07 жовтня 2009 року свідчить про те, що його бездіяльність призвела до триваючого порушення права позивача на отримання пенсійних виплат, яке було відновлено на підставі зазначеного Рішення Конституційного Суду України.
За таких обставин обмеження права пенсіонера на отримання належної йому пенсії певними строками є неприпустимим. Відновлення виплати пенсії має проводитися з дати ухвалення Рішення Конституційним Судом України від 07 жовтня 2009 року у справі № 25-рп/2009 без обмеження її виплати жодними строками.
Вказана правова позиція сформована Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20 травня 2020 року у справі №815/1226/18.
З огляду на зазначене колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо необхідності зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області провести ОСОБА_1 з 07 жовтня 2009 року поновлення та виплату йому пенсії за вислугу років відповідно до Закону України від 09.04.1992 №2262-XII "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" на підставі документів, що знаходяться в його пенсійній справі.
Відповідно до ч.1-3 ст.242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 25 січня 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України..

Головуючий	 	 	Капустинський М.М.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Сапальова Т.В.    Смілянець Е. С.