Номер провадження: 22-ц/813/2139/21 
Номер справи місцевого суду: 521/10356/19
Головуючий у першій інстанції Сегеда О.М.
Доповідач Дришлюк А. І.
                Категорія: 19

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 квітня 2021 року        м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Громіка Р.Д.,
при секретарі судового засідання Фабіжевській Т.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1  – ОСОБА_2  на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 18 червня 2020 року вцивільній справі за позовною заявою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог: приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Долинський Микола Миколайович, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Хома Ганна Сергіївна, про визнання недійсними договорів дарування, скасування рішень про державну реєстрацію прав на нерухоме майно, –

ВСТАНОВИВ:

21 червня 2019 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі –АТ КБ «Приватбанк») звернулось до суду із позовом, уточненим у подальшому, до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог: приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Долинський М.М., приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Хома Г.С., посилаючись на те, що 16 листопада 2007 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 був укладений Кредитний договір №545МБА, відповідно до умов якого Банк надав позичальнику кредит у вигляді непоновлюваної кредитної лінії в розмірі 83000,00 доларів США, а останній зобов`язувався своєчасно повернути банку кредит, сплатити проценти, комісію, винагороду та інші платежі. В порушення умов договору, ОСОБА_1 свої зобов`язання за вказаним договором не виконав, у зв`язку з чим АТ КБ «Приватбанк» було вимушено звернутися до суду з позовом про стягнення з останнього заборгованості за кредитним договором. Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 02 квітня 2015 року з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» було стягнуто заборгованість за Кредитним договором №545МБА від 16 листопада 2007 року в розмірі 146369,15 доларів США, що еквівалентно 1169928,62 грн. 
11 лютого 2016 року постановою державного виконавця Малиновського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Крамаренко Г.П. було відкрите виконавче провадження ВП №50182194.
Постановою державного виконавця Малиновського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Крамаренко Г.П. від 19 лютого 2016 року в рамках ВП №50182194 було накладено арешт на все майно, що належало на праві власності ОСОБА_1 . Вказував, що відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №141340137 сформованої 21 березня 2016 року Малиновським ВДВС у відношенні відповідача ОСОБА_1 існував запис про обтяження майна №13350929, зареєстрований 20 лютого 2016 року державним реєстратором Перчик І.О., Управлінням державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області. Підстава обмеження-постанова ДВС про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 19 лютого 2016 року.
Крім того, відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №141340137, сформованої 21 березня 2016 року, Малиновським ВДВС у відношенні відповідача ОСОБА_1 існував запис про обтяження майна №13633859, зареєстрований 11 березня 2016 року державним реєстратором Антоненко О.С., Управлінням державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області. Підстава обмеження – постанова ДВС про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 10 березня 2015 року по ВП №50408308.
Позивач зазначав, що 27 червня 2018 року постановою ДВС про повернення виконавчого документа стягувачу від 27 червня 2018 року по ВП №50182194 виконавчий документ було повернуто стягувачу.
13 листопада 2018 року постановою ДВС було відкрите виконавче провадження ВП №57684364. Стверджував, що зі змісту інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, дата формування 04 червня 2019 року, стало відомо, що з метою ухилення від виконання рішення Апеляційного суду Одеської області від 02 квітня 2015 року між боржником ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування від 13 квітня 2017 року, за умовами якого ОСОБА_1 подарував ОСОБА_3 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .
Позивач посилався на те, що зі змісту інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, дата формування 04 червня 2019 року, стало відомо, що з метою ухилення від виконання рішення Апеляційного суду Одеської області від 02 квітня 2015 року між боржником ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування від 13 квітня 2017 року, за умовами якого ОСОБА_1 подарував ОСОБА_4 земельну ділянку, кадастровий номер 5110137300:36:007:0005, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .
Крім того, 13 квітня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування земельної ділянки, площею 0,0198 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 5110137300:36:007:0005, посвідчений приватним нотаріусом міського нотаріального округу Хома Г.С.
Тому, посилаючись на порушення своїх прав, позивач просив суд визнати недійсним договір дарування житлового будинку, загальною площею 126,3 кв.м., житловою площею 62,4 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , серія та номер: 688 від 13 квітня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хома Г.С.; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 34774279 від 13 квітня 2017 року прийняте приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хома Г.С.; визнати недійсним договір дарування земельної ділянки під будинком АДРЕСА_2 , кадастровий номер: 5110137300:36:007:0004, площею 0,0158 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , серія та номер: 685, виданий 13 квітня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хома Г.С.; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 34772119 від 13 квітня 2017 року, прийняте приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хома Г.С.; визнати недійсним договір дарування земельної ділянки під будинком АДРЕСА_2 , кадастровий номер: 5110137300:36:007:0005, площею 0,0198 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , серія та номер: 687 від 13 квітня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хома Г.С.; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 34773664 від 13 квітня 2017 року, прийняте приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хома Г.С. та стягнути з ОСОБА_1 судові витрати (т. 1 а.с. 116-121). 
18 червня 2020 року рішенням Малиновського районного суду м. Одеси (головуючий-суддя Сегеда О.М.) позов Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог: приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Долинський Микола Миколайович, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Хома Ганна Сергіївна, про визнання недійсними договорів дарування, скасування рішень про державну реєстрацію прав на нерухоме майно – задоволено частково. Визнано договір дарування житлового будинку, загальною площею 126,3 кв.м., житловою площею 62,4 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , серія та номер: 688 від 13 квітня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хома Ганною Сергіївною – недійсним. Визнано договір дарування земельної ділянки під АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 5110137300:36:007:0004, площею 0,0158 га, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , серія та номер: 685, виданий 13 квітня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хома Ганною Сергіївною – недійсним. Визнано договір дарування земельної ділянки під АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 5110137300:36:007:0005, площею 0,0198 га, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , серія та номер: 687, виданий 13 квітня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом міського нотаріального округу Хома Ганною Сергіївною – недійсним. В іншій частині позовних вимог – відмовлено (т. 2, а.с. 155-147).
07 серпня 2020 року представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку направив апеляційну скаргу на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 18 червня 2020 року. Апелянт вважає вказане рішення необґрунтованим, таким, що було ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права та грубим порушенням норм процесуального права. На думку апелянта, прийняття судом першої інстанції тверджень повивача як належних доказів в обґрунтування заявлених вимог є порушенням приписів ст. 81 та 95 ЦПК України та порушує право відповідача на правову визначеність, що випливає зі ст. 6 Конвенції. Зокрема, ст. 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину. Основними доказами фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладання угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або фактичних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Однак, позивачем не було надано жодних доказів, які б підтверджували його твердження про те, що оспорювані договори є фіктивними та спростовували презумпцію правомірності вказаних договорів. Крім того позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що на час укладання спірних договорів дарування існували будь-які обтяження на відчуження нерухомого майна. З огляду на наведене, апелянт просить рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 18 червня 2020 року скасувати та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Поновити строк на апеляційне оскарження (т.2, а.с.171-180). 
Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.
В судовому засіданні 01.04.2021 року представник відповідача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 просив задовольнити апеляційну скаргу. 
Інші учасники про час та місце судового засідання повідомлені належним чином. ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 від отримання судової повістки відмовились, що підтверджується наявним в матеріалах справи конвертом разом з довідкою щодо причин невручення. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 15, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам. 
Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Приймаючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що договори дарування нерухомого майна, яке належало на праві власності ОСОБА_1 , були укладені останнім зі своїми родичами:  ОСОБА_3  та ОСОБА_4 , з метою ухилення від виконання рішення Апеляційного суду Одеської області від 02 квітня 2015 року щодо стягнення з  ОСОБА_1  на користь позивача заборгованість за кредитним договором.При укладенні договорів дарування, відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 знали про існування у ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором, яка була стягнута з останнього на підставі рішення Апеляційного суду Одеської області від 02 квітня 2015 року, але останнім не була повернута позивачу. Дії відповідача ОСОБА_1 при відчуженні належного йому на праві власності нерухомого майна були направлені на уникнення звернення стягнення на майно, яке належало йому на праві власності, а тому суд вирішив задовольнити позовні вимоги АТ КБ «Приват банк» щодо визнання договорів дарування недійсними.
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції та відхиляючи доводи апеляційної скарги вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Фактичні обставини справи
Як вбачається з матеріалів справи та правильно було встановлено судом першої інстанції 16 листопада 2007 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 був укладений Кредитний договір №545МБА, відповідно до умов якого Банк надав позичальнику кредит у вигляді непоновлюваної кредитної лінії в розмірі 83000,00 доларів США, а останній зобов`язувався своєчасно повернути кредит, сплатити проценти, комісію, винагороду та інші платежі (т. 1 а.с. 8-10).
Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 02 квітня 2015 року з ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на користь АТ КБ «Приватбанк» було стягнуто солідарно заборгованість за Кредитним договором №545МБА від 16 листопада 2007 року в розмірі 146369,15 доларів США, що еквівалентно 1169928,62 грн (т. 1, а.с. 11-16).
03 червня 2015 року Малиновським районним судом м. Одеси було видано виконавчий лист з примусового виконання рішення Апеляційного суду Одеської області від 02 квітня 2015 року.
Постановою головного державного виконавця Малиновського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Крамаренко Г.П. від 11 лютого 2016 року було відкрито виконавче провадження ВП №50182194 з примусового виконання виконавчого листа №1519/2-230/11, виданого 03 червня 2015 року Малиновським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_6 грошової суми в розмірі 1 169 928,62грн (т. 1, а.с. 18, т. 2, а.с. 87).
19 лютого 2016 року постановою головного державного виконавця Малиновського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Крамаренко Г.П. було накладено арешт на все майно, що належало  ОСОБА_1 , та заборонено останньому здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить йому на праві власності ВП №50182194 (т. 1, а.с. 18 звор., т. 2 а.с. 88). Вказані обставини підтверджуються інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №141340137 (т. 1 а.с. 19).
10.03.2016 року постановою головного державного виконавця Малиновського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Крамаренко Г.П. було відкрито виконавче провадження ВП № 50408308 з примусового виконання виконавчого листа №1519/2-230/11, виданого 03 червня 2015 року Малиновським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_6 грошової суми в розмірі 1 555 115,04 грн (т. 2, а.с. 90).
Постановою головного державного виконавця Малиновського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Крамаренко Г.П. від 10 березня 2016 року було накладено арешт на все майно, що належало  ОСОБА_1 , та заборонено останньому здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить йому на праві власності ВП №50408308 (т. 1, а.с. 18 звор., т. 2, а.с. 91).
Крім того, відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №141340137, сформованої 21 березня 2016 року, відношенні ОСОБА_1 також був наявний запис про обтяження майна №13633859, зареєстрований 11 березня 2016 року державним реєстратором Антоненко О.С., Управлінням державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області. Підстава обмеження – постанова ДВС про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 10 березня 2015 року по ВП №50408308 (т. 1, а.с. 19 звор.).
27 червня 2018 року постановою головного державного виконавця Малиновського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Крамаренко Г.П. про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 3 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» було повернуто виконавчий лист №1519/2-230/11, виданий 03 червня 2015 року Малиновським районним судом м. Одеси, стягувачу, припинено чинність арешту майна боржника та скасовано заходи примусового виконання рішення ВП №50182194 (т. 1 а.с. 20, т. 2 а.с. 89).
27 червня 2018 року постановою головного державного виконавця Малиновського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Крамаренко Г.П. про повернення виконавчого документа стягувачу від 27 червня 2018 року на підставі п. 3 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» було повернуто виконавчий лист №1519/2-230/11, виданий 03 червня 2015 року Малиновським районним судом м. Одеси, стягувачу, припинено чинність арешту майна боржника та скасовано заходи примусового виконання рішення ВП №50408308 (т. 2, а.с. 92).
Постановою приватного виконавця Виконавчого округу Одеської області Долинськиого М.М. від 13 листопада 2018 року було відкрито виконавче провадження ВП №57684364 з примусового виконання виконавчого листа №1519/2-230/11, виданого 03 червня 2015 року Малиновським районним судом м. Одеси (т. 1, а.с. 20, т. 2, а.с. 80).
Постановою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Долинського М.М. від 20 листопада 2019 року ВП №57684364 було повернуто виконавчий документ та авансовий внесок стягувачу (т. 2, а.с. 81).
Відповідно до довідок відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області від 07 серпня 2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_3 , а.с. 72, 73, 74).
З матеріалів справи вбачається, що відповідачі у справі є родичами і зареєстровані в одному будинку.
ОСОБА_1 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності від 28 березня 2012 року належав житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , що в цілому складається з: житлового будинку «А», котельні «Б», гаражу «Г», погрібу з шинкою «Д», навісу «Е», навісу «Ж», огорожі 2-4, вимощення 1, загальною площею 126,3 кв.м., житловою площею 62,4 кв.м., та земельна ділянка, площею 0,0198 га, кадастровий номер 5110137300:36:007:0005, за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_1 на праві власності на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку, серії ЯЖ №724438, виданий 15 травня 2009 року (т. 2 а.с. 37-39, 49, 53 звор.).
Крім того, ОСОБА_1 також на праві власності належав житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , що в цілому складався з: житлового будинку «А», гаражу «В», огорожі 1-5, загальною площею 97,7 кв.м., житловою площею 39,1 кв.м., та земельна ділянка, площею 0,0158 га, кадастровий номер 5110137300:36:007:0004 за адресою: АДРЕСА_1 (т. 2 а.с. 25-26).
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 07 червня 2016 року (справа № 521/7045/16), яке набрало законної сили 17 червня 2016 року, було задоволено позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання права власності на частину житлового будинку (т. 2 а.с. 93-94).
13 квітня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування житлового будинку під АДРЕСА_2 (т. 2 а.с. 16-17).
З матеріалів справи вбачається, що 13 квітня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування земельної ділянки, за умовами якого ОСОБА_1 подарував ОСОБА_4 земельну ділянку, площею 0,0158 га, кадастровий номер 5110137300:36:007:0004, за адресою: АДРЕСА_1 , яка відчужується за окремим договором дарування разом із житловим будинком (т. 1, а.с. 156-158, т. 2, а.с. 2-3).
13 квітня 2017 року право власності ОСОБА_4 на земельну ділянку під житловим будинком, площею 0,0158 га, кадастровий номер 5110137300:36:007:0004 за адресою: АДРЕСА_1 , було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (т. 1 а.с. 92-95).
13 квітня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування земельної ділянки, за умовами якого ОСОБА_1 подарував ОСОБА_3 земельну ділянку під житловим будинком, площею 0,0198 га, кадастровий номер 5110137300:36:007:0005, за адресою: АДРЕСА_4 , а.с. 27-28).
13 квітня 2017 року право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,0198 га, кадастровий номер 5110137300:36:007:0005, за адресою: АДРЕСА_1 , було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (т. 1, а.с. 93-95).
13 квітня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування від 13 квітня 2017 року, за умовами якого ОСОБА_1 подарував ОСОБА_3 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , що в цілому складається з: житлового будинку «А», котельні «Б», гаражу «Г», погрібу з шинкою «Д», навісу «Е», навісу «Ж», огорожі 2-4, вимощення 1, загальною площею 126,3 кв.м., житловою площею 62,4 кв.м. (т. 1 а.с. 158-159).
13 квітня 2017 року право власності ОСОБА_3 на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 126,3 кв.м., житловою площею 62,4 кв.м., було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (т. 1 а.с. 93-95).
Отже, з вище наведеного вбачається, що спірне нерухоме майно: житлові будинки та земельні ділянки, були відчужені відповідачем до ОСОБА_1 в період існування арештів не нерухоме майно відповідача, накладених в рамках виконавчого провадження зі стягнення з відповідача заборгованості на користь позивача АТ КБ «Приватбанк».
Нормативно-правова база 
Згідно ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до частини четвертої ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим (постанова ОП КЦС ВСК від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17) .
Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Тлумачення статті 234 ЦК України, свідчить, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Аналогічний висновок зроблений у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
У постанові Великої Палати Верховного Суду вад 05 червня 2018 року у справі № 543/730/14 зроблено висновок, що: «забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження суд установлює в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (стаття 154 ЦПК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). За таких обставин місцевий суд, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, з`ясувавши, що спірні договори ОСОБА_8 уклав з порушенням закону, оскільки об`єктами, відчуженими за цими договорами, було забезпечено позов ОСОБА_9 в іншій справі (№ 752/3612/13-ц), дійшов обґрунтованих висновків про визнання спірних договорів недійсними за позовом позивачки як заінтересованої особи права та законні інтереси якої порушено вчиненням оспорюваних правочинів, і скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, здійсненої на підставі їх укладення, як похідної вимоги позивачки, що є правовим наслідком недодержання сторонами під час вчинення правочину вимог закону, адже недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (частина перша статті 216 ЦК України). Посилання заявника на те, що на момент укладення спірних договорів ухвала судді про забезпечення позову ще не перебувала на виконанні органів державної виконавчої та реєстраційної служб, не має правового значення, оскільки за змістом статті 153 ЦПК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, ухвала про забезпечення позову виконується негайно, а її оскарження не зупиняє виконання та не перешкоджає подальшому розгляду справи».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним».
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05 липня 2018 у справі № 922/2878/17 зазначено, що цивільно-правовий договір (в тому числі й договір купівлі-продажу) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили. 
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 зроблено висновок, що «договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).
Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).
Згідно п. 6 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.
Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.
У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).
Згідно частини першої та другої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).
Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).
Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України).
Вказана позиція висловлена КЦС ВС в постанові від 03.03.2021 року в справі № 362/388/15-ц
Та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства. Боржник не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами (постанова КЦС ВС № 619/82/19 від 11.11.2020 року).
Оцінка апеляційного суду
Як було вище зазначено відповідач ОСОБА_1 має невиконане грошове зобов`язання перед АТ КБ «Приватбанк». Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 02 квітня 2015 року з ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на користь АТ КБ «Приватбанк» було стягнуто солідарно заборгованість за Кредитним договором № 544 МБА від 16.11.2007 року в розмірі 194 559,62 доларів США, що еквівалентно 1 555 115,04 грн, а також за кредитним договором № 545 МБА від 16.11.2007 року в розмірі 146369,15 доларів США, що еквівалентно 1169928,62 грн (т. 1 а.с. 11-16).
Вказане рішення знаходилось на примусовому виконанні з 2016 року. В рамках виконавчих проваджень на все майно боржника був накладений арешт.
В процесі примусового виконання рішення, а саме 13 квітня 2017 року ОСОБА_1 подарував ОСОБА_4 житловий будинок під АДРЕСА_2 , а також земельну ділянку, площею 0,0158 га, кадастровий номер 5110137300:36:007:0004, за адресою: АДРЕСА_1 (т. 2 а.с. 2-3, 16-17).
Також 13 квітня 2017 року ОСОБА_1 подарував ОСОБА_3 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , що в цілому складається з: житлового будинку «А», котельні «Б», гаражу «Г», погрібу з шинкою «Д», навісу «Е», навісу «Ж», огорожі 2-4, вимощення 1, загальною площею 126,3 кв.м., житловою площею 62,4 кв.м., а також земельну ділянку під житловим будинком, площею 0,0198 га, кадастровий номер 5110137300:36:007:0005, за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 93-95, т. 2 а.с. 27-28).
Існування обтяження на нерухоме майно підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №141340137, сформованою 21 березня 2016 року, з якої вбачається, що у відношенні ОСОБА_1 був наявний запис про обтяження майна №13633859, зареєстрований 11 березня 2016 року державним реєстратором Антоненко О.С., Управлінням державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області. Підстава обмеження – постанова ДВС про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 10 березня 2015 року по ВП №50408308 (т. 1, а.с. 19 звор.).
Враховуючи вище наведене, оскільки спірне нерухоме майно: житлові будинки та земельні ділянки, були відчужені відповідачем ОСОБА_1 в період існування арештів не нерухоме майно відповідача, накладених в рамках виконавчого провадження зі стягнення з відповідача заборгованості на користь позивача АТ КБ «Приватбанк», своє грошове зобов`язання відповідач не виконав, в тому числі на момент перегляду справи апеляційним судом, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо того, що дії відповідача ОСОБА_1 при відчуженні належного йому на праві власності нерухомого майна були направлені на уникнення звернення стягнення на майно, яке належало йому на праві власності. З огляду на вказане доводи апеляційної скарги відхиляються апеляційним судом. 
Відповідно до правової позиції Верховного суду України від 25.05.2016 року в справі № 6-605 цс16 обтяження на майно, які не зареєстровані у встановленому порядку в Державному реєстрі речових прав тягнуть за собою обмеження права вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно відповідачу достеменно відомо особі щодо якої вжито заходів забезпечення позову. Вказана позиція підтримана ВП ВС в постанові від 05 червня 2018 року у справі № 543/730/14КЦС ВС в постанові від 30.03.2018 року в справі № 639/3980/16-ц, а такожв постанові від 25.09.2019 року в справі № 369/7542/16-ц. Тому відповідні доводи апелянта відхиляються апеляційним судом. Інших доводів апеляційна скарга не містить. 
Апеляційний суд зауважує, що Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
Таким чином, оскільки доводи апеляційної скарги не спростували правильних по суті висновків суду першої інстанції, апеляційний суд на підставі ст. 375 ЦПК України відмовляє в задоволенні апеляційної скарги та залишає без змін оскаржуване рішення суду першої інстанції.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  – ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 18 червня 2020 року – залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови буде виготовлений протягом десяти днів.

Судді Одеського апеляційного суду                                 А.І. Дришлюк

                                                                               Р.Д. Громік

                                                                       М.М. Драгомерецький

Повний текст постанови складено 12 квітня 2021 року.

Суддя Одеського апеляційного суду                        А.І. Дришлюк

01.04.2021 року                                                                 м. Одеса