ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3550/21 Справа № 201/6745/20 	  	Головуючий у першій інстанції: Мащук В. Ю. Суддя-доповідач:  Красвітна  Т. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2021 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого –                        Красвітної Т.П., 
суддів:                                Свистунової О.В., Єлізаренко І.А,
при секретарі                        Догоновій О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_1 на заочне рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 10 грудня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Павловської Ганни Олегівни, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про скасування запису приватного нотаріуса, – 

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що згідно договору іпотеки від 03.11.2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 іпотекодавець передав, а іпотекодержатель прийняв в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 , з метою забезпечення належного виконання зобов`язання, що випливає з договору позики від 03.11.2017 року. Однак, договору позики від 03.11.2017 року на момент підписання договору іпотеки не існувало. 04.11.2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений договір позики, датований 03.11.2017 року, згідно якого позикодавець нібито надав у власність, а позичальник нібито прийняв грошові кошти в сумі 754040,00 грн., що становить еквівалент 28000,00 доларів США строком до 03.11.2018 року. Насправді грошові кошти ОСОБА_3 не передавала, а ОСОБА_1 не отримувала, оскільки відповідний договір було укладено шляхом введення в оману ОСОБА_1 та з метою, начебто, забезпечення інших зобов`язань. 19.12.2018 року позивач отримала письмову вимогу від ОСОБА_3 про усунення порушення зобов`язань за договором позики від 03.11.2017 року. Розуміючи, що відповідні дії з боку ОСОБА_3 направлені на заволодінням майном позивача, остання звернулася до суду з вимогами про визнання відповідних договорів недійсними. Позовна заява подана до суду 20.12.2018 року, тобто до вчинення нотаріусом відповідних реєстраційних дій. Крім того, позивач звернулася до правоохоронних органів з метою встановлення обставин відповідних дій ОСОБА_3 . При цьому, ОСОБА_3 знала про відповідні дії з боку позивача щодо оскарження підстав (договору позики, іпотеки) для реєстрації права власності. На адресу боржника жодних повідомлень про стягнення боргу не надходило. Немає їх і в матеріалах нотаріальної справи, чим було порушено норми Постанови КМ України від 25 грудня 2015 р. № 1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24.03.2020 року було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договорів позики та іпотеки недійсними, скасування записів у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, скасування державної реєстрації права власності, визнання договору позики неукладеним. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 01.07.2020 рішення суду першої інстанції залишено без змін. При цьому, як суд першої інстанції так і апеляційний суд визнали відповідні правовідносини правовідносинами поруки перед третьою особою, без розгляду питання про недійсність (неукладеність чи припинення відповідних правовідносин). Тим самим, підтверджуючи факт неотримання ОСОБА_4 від ОСОБА_3 грошових коштів по договору займу, оскільки таких коштів не було. Підставою для здійснення запису державної реєстрації права власності за ОСОБА_3 на вказану квартиру стало подання відповідачем інформації нотаріусу про наявність заборгованості ОСОБА_1 до ОСОБА_3 за договором займу. Це ж саме повідомлення про повернення заборгованості, саме в рамках договору займу, ОСОБА_3 надала нотаріусу. Таким чином, ОСОБА_3 ще й ввела в оману нотаріуса, надавши їй вимоги про стягнення заборгованості за неіснуючим договором займу. Отже, ОСОБА_3 знаючи, що відповідної заборгованості по договору займу не існує, подала хибну інформацію. Нотаріус Павловська Г.О., не переконавшись в дійсності боргових зобов`язань, не переконавшись, що на час здійснення реєстрації існує спір про відповідну заборгованість, при фіктивності наданої вимоги про стягнення заборгованості, здійснила дії щодо перереєстрації права власності на об`єкт іпотеки. Тому позивач просила скасувати запис державної реєстрації права власності за ОСОБА_3 на квартиру по АДРЕСА_2 ; визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Павловської Г.О. від 23.01.2019 року індексний номер 45182552, на підставі якого 22.01.2019 року внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис №29975411 про державну реєстрацію права власності на зазначену квартиру (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 878051312101) за ОСОБА_3 на підставі договору іпотеки 1697 від 03 грудня 207 року; поновити право власності на нерухоме майно, а саме квартиру по АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 . 
Заочним рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2020 року залишено без задоволення. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу у сумі 10400,00 грн.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення в частині стягнення з позивача судових витрат на професійну правничу допомогу у сумі 10400,00 грн. 
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та зміни оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.
Встановлено, що 10 березня 2020 року між адвокатським об`єднанням «Істейт» та третьою особою ОСОБА_3 було укладено договір про надання правової допомоги №05/20-1-АО, відповідно до умов якого виконавець прийняв на себе зобов`язання здійснити захист, представництво або надання інших видів правової допомоги клієнту, а клієнт зобов`язався оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (а.с. 139-140). 
Додатковою угодою №1 від 07.10.2020 року до договору про надання правової допомоги №05/20-1-АО було погоджено, зокрема, Тарифи з надання послуг з адвокатської діяльності (а.с. 143-144). 
На підтвердження понесених третьою особою ОСОБА_3 витрат на правничу допомогу було також Акт №1 від 08.12.2020 року наданих послуг до договору про надання правової допомоги від 10.03.2020 року, за змістом якого виконавцем були надані належним чином, а клієнтом були прийняті в повному обсязі наступні послуги за період з 08.10.2020 по 08.12.2020 року: ознайомлення з матеріалами справи №201/6745/20 - 1500,00 грн., складання відзиву на апеляційну скаргу - 1500,00 грн., складання пояснень третьої особи щодо позову- 2000,00 грн., участь у судовому засіданні представника - 3600,00 грн., складання касаційної скарги - 2000,00 грн., всього 10400,00 грн. (а.с. 145). 
Згідно квитанції АТ КБ “ПриватБанк” від 10.12.2020 року, ОСОБА_3 сплатила АО «Істейт» вартість послуг за договором №05/20-1-АО у сумі 10400,00 грн. (а.с. 149). 
За положеннями частини 3 статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).
Згідно ст. 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. 
Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:
1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України);
2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України)
3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).
Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
У відповідності до вимог п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі відмови в позові інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.
Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. 
Згідно з частиною 3 статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Водночас зі змісту частини 4 статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).
У розумінні положень частини п`ятої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 141 ЦПК України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Зокрема, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною четвертою статті 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 141 цього Кодексу.
Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини п`ятої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.
При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята, шоста статті 137 ЦПК України).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір – обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява №19336/04, п. 269).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. 
Крім того, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При цьому, з урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. 
При визначенні підтверджених матеріалами справи витрат третьої особи ОСОБА_3 витрат на правничу допомогу, судом встановлено надання останній правничої допомоги у вигляді ознайомлення з матеріалами справи адвокатом Бевза М.О. (а.с. 92), складання відзиву на апеляційну скаргу на ухвалу про відмову у забезпеченні позову, який підписаний адвокатом Бевза М.О. (86-91 виділених матеріалів), складання пояснень третьої особи щодо позову, які підписані адвокатом Бевза М.О. (а.с. 96-105), участь в судових засіданнях представника ОСОБА_3 19.10.2020 року (а.с. 116-117), 10.11.2020 року (а.с. 125-126), 26.11.2020 року (а.с. 131). 
Разом з тим, складання касаційної скарги, вартість чого сторонами погоджено у 2000,00 грн., не підтверджується матеріалами справи. 
Отже, матеріалами справи підтверджено надання АО «Істейт» правничої правової допомоги ОСОБА_3 , що погоджено в акті виконаних робіт, на загальну суму 8600,0 грн.
Колегія суддів зазначає, що в судовому засіданні місцевого суду 10.12.2020 року представник позивача не погоджувався з розміром витрат третьої особи ОСОБА_3 на правничу допомогу з наведеним обґрунтуванням, яке заслуговує на увагу, що підтверджується протоколом та звукозаписом вказаного судового засідання (а.с. 153-155). 
Виходячи з викладеного; встановивши часткове підтвердження понесених  ОСОБА_3 витрат на професійну правничу допомогу; приймаючи до уваги незначну складність даної справи про скасування запису і рішення приватного нотаріуса; враховуючи також матеріальний стан позивача, а також те, що  ОСОБА_3 було залучено до участі у даній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, колегія приходить до висновку, що відшкодування ОСОБА_1   понесених  ОСОБА_3 витрат на правничу допомогу у сумі 8600,0 грн.не відповідає вищевказаним критеріям розумності, співмірності і тому підлягає зменшенню та стягненню у розмірі 2000,00 грн.
Отже, заочне рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2020 року підлягає зміні в частині розміру стягнутих із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрат на професійну правничу допомогу з 10400,00 грн., на 2000 (дві тисячі) грн. 00 коп. 
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія звертає увагу, що згідно змісту апеляційної скарги, заочне рішення місцевого суду оскаржується лише в частині розподілу судових витрат, а тому суд апеляційної інстанції справу в частині відмови у задоволенні позовних вимог не переглядає, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України. 
Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
З огляду на вищевикладене, колегія приходить до висновку,що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а заочне рішення підлягає зміні в частині розміру стягнутих з позивача витрат на професійну правничу допомогу. 
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  – задовольнити частково. 
Заочне рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2020 року в частині розміру стягнутих із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрат на професійну правничу допомогу – змінити з 10400,00 грн., на 2000 (дві тисячі) грн. 00 коп. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду. 

Головуючий

Судді