Номер провадження: 22-ц/813/5948/21 
Номер справи місцевого суду: 520/4988/14-ц
Головуючий у першій інстанції Васильків О. В.
Доповідач Сєвєрова Є. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12.04.2021 року                                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого - Сєвєрової Є.С.,
суддів: Вадовської Л.М., Ващенко Л.Г.,                
за участю секретаря - Чепрас А.І.,
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_3 , 
відповідач - ОСОБА_2 , 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 жовтня 2018 року у складі судді Васильків О.В., 
в с т а н о в и в:
У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом та 26.04.2017 з уточненим позовом до  ОСОБА_2 про визнання 8/25 частин домоволодіння, які було реконструйовано, переобладнано та складаються із: житлової кімнати 2-2 площею 12,2 кв.м., житлової кімнати 2-1 площею 13,4 кв.м., житлової кімнати 2-3 площею 9,1 кв.м., веранди 2-4 площею 13,6 кв.м., коридору 2-5 площею 5,9 кв.м., кухні 2-6 площею 8,2 кв.м., санвузлу 2-7 площею 4,6 кв.м., веранди 2-8 площею 6,4 кв.м., коридору 2-9 площею 3,1 кв.м., загальною площею 76,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 144,7 кв.м., житловою площею 64,5 кв.м., яке в цілому складається з двох житлових будинків: житловий будинок під літ. «А», загальною площею 106,4 кв.м., житловою площею 44,7 кв.м., житловий будинок під літ. «Ж», загальною площею 38,3 кв.м., житловою площею 19,8 кв.м., та надвірних споруд під літерами: «Е» - сарай з погребом, «И» - сарай, «М» - лазня, «З» - вбиральня, «Н» - вбиральня, І - цистерна, ІІ, IV-V - вимощення, №1-7 - огорожа, розташованих на земельній ділянці площею 975 кв.м., яка знаходиться у фактичному користуванні, - об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , в рівних частках; поділ майна подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , визнавши за ОСОБА_3 право власності на 4/25 частин зазначеного домоволодіння; припинення права власності ОСОБА_2 на 4/25 частин зазначеного домоволодіння; внесення змін до запису про право власності №8976912 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, зробленого 09.03.2015 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бичіхіною О.Ю. про право приватної спільної часткової власності ОСОБА_2 на 8/25 частин вказаного домоволодіння, зазначивши у графі «Розмір частки» - «4/25», замість «8/25».
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона з 03.11.1990 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , яким у 90-х роках було отримано у спадок 8/25 частин домоволодіння, що були реконструйовані та перебудовані за час шлюбу, однак з 2007 року позивач з ОСОБА_1 разом не проживали. В березні 2014 року позивачем було отримано рішення Київського районного суду м. Одеси від 21.12.2007 про розірвання шлюбу та 29.03.2014 свідоцтво про розірвання шлюбу. Позивач зазначає, що до цього часу їй не було відомо, що ОСОБА_1 звертався до суду з позовом про розірвання шлюбу.
Ухвалою суду від 10.03.2015 провадження у справі відновлено та згідно з уточненою позовною заявою від 16.04.2015 правонаступником відповідача залучено спадкоємця за заповітом ОСОБА_1 - його мати ОСОБА_2 .
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 12 жовтня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.
В листопаді 2018 року ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення та ухвалити нове, яким позов з урахуванням уточнення від 26.04.2017 задовольнити. 
Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 12.12.2018 поновлено ОСОБА_3 строк на оскарження рішення суду, відкрите апеляційне провадження за її апеляційною скаргою.
Ухвалою Одеського апеляційного суду 16.01.2019 справу прийнято до провадження Одеського апеляційного суду.
З часу відкриття апеляційного провадження ОСОБА_3 не отримала жодної судової повістки, які направлялися за всіма адресами, наявними у справі, в зв`язку з чим справа неодноразово відкладалась (т.3,а.с.118,127,135,138,144,149,154,168,176). З грудня 2020 року вона також припинила отримувати телефонограми суду про час та місце судового засідання.
В судове засідання 30.03.2021 ОСОБА_3 не з`явилася, судова повістка, направлена за адресою її реєстрації повернулася з позначкою «адресат відсутній» (т.3,а.с.188), що свідчить про належне сповіщення, заяв про відкладення розгляду справи не надала. 
ОСОБА_2 в судове засідання 30.03.2021 не з`явилася, судова повістка, направлена за адресою її реєстрації повернулася з позначкою «адресат відсутній», що є підтвердженням належного сповіщення.
Про наявність провадження апелянт та позивач ОСОБА_3 обізнана, оскільки провадження відкрите за її позовом та апеляційною скаргою, але процесуальна поведінка свідчить про ухилення від участі у розгляді справи. 
Апеляційним судом враховано, що закон створює рівні умови для осіб, що володіють правом звернення до суду, зобов`язавши суд повідомляти цих осіб про час і місце розгляду справи.
Суд прийняв вичерпні заходи для повідомлення учасників справи про час та місце розгляду справи, забезпечивши можливість з`явитися до суду і захистити свої права.
Враховуючи те, що справа перебуває в провадженні суду з 2014 року, апеляційний суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін, які неодноразово не з`явилися у судове засідання.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. 
Повний текст судового рішення складений 12.04.2021.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду - зміні, виходячи з наступного.
Встановлено, що з 03.11.1990 по 21.12.2007 ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі, якій в подальшому був розірваний.
ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 21.08.1985 належали 8/25 частин домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Спадкове майно складалося з в цілому з двох кам`яних житлових будинків, загальною площею 50,52 кв.м., з надвірними будівлями: «Г»-сарай, «Е»-сарай з погребом, «З»-вбиральня, »И»-сарай», «К»-сарай,»Л»-вбиральня,2М»-лазня,»Н»-вбиральня,№1-3,7,8 - огорожа, І-цистерна, ІІ-ІІІ-мостіння. 
З часу проживання в будинку ОСОБА_1 з ОСОБА_3 самочинно реконструювали та прибудували приміщення до будинку АДРЕСА_1 , а саме: прибудова літ. «а» в складі приміщення №2-1 - житлова, площею 13,4 кв.м.; прибудова літ. «а2» в складі приміщень: №2-4 - веранда, площею 13,6 кв.м., №2-5 - коридор, площею 5,9 кв.м., №2-6 - кухня, площею 8,2 кв.м., №2-7 - санвузол, площею 4,6 кв.м., №2-8 - веранда, площею 6,4 кв.м., №2-9 - коридор, площею 3,1 кв.м. Вказані приміщення не були здані до експлуатації та зареєстровані у визначеному діючим законодавством порядку.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 помер, про що 08.09.2014 складено відповідний актовий запис №9129, що вбачається з свідоцтва про смерть, серії НОМЕР_1 , виданого 08.09.2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі (т.1 а.с.107).
За життя ОСОБА_1 склав заповіт на ім`я ОСОБА_2 , та на спадкове майно 09.03.2015 видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом (т. 1 а.с.223). Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з: 8/25 часток домоволодіння, розташованого в АДРЕСА_1 , що належав спадкодавцю на праві приватної спільної часткової власності на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Третьою одеською державною нотаріальною конторою 21.08.1985 за реєстром №1-2108, зареєстрованого Одеським міжміським бюро технічної інвентаризації 03.09.1985 року в книзі: 17доп, на стор. 213, р. № 515. В цілому домоволодіння складається з двох житлових будинків: житловий будинок під літ. «А» загальною площею 38,3 кв.м., житловою площею 19,8 кв.м., та надвірних споруд під літерами: «Е» - сарай з погрібом, «И» - сарай, «М» - лазня, «З» - вбиральня, «Н» - вбиральня, І - цистерна, ІІ, ІV-V - мостіння, №1-7 - огорожа, розташованих на земельній ділянці площею 975 кв.м., яка знаходиться у фактичному користуванні. На самочинно збудовані: прибудова літ. «а2»; котельна літ. «П»; збільшена на 6,3 кв.м., прибудова літ. «а3»; гараж літ. «С»; погріб літ. «а»; на самочинно переобладнане в житловому будинку літ. «А»: 2-1 житлова площею 13,4 кв.м. з веранди, а також на тимчасові споруди: навіси «О», «Р», що не належать до самочинного будівництва - це свідоцтво не видавалось.
       Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою пропущений строк позовної давності по вимогам про право на майно, яке збільшило свою вартість за рахунок коштів одного з подружжя, також судом встановлено, що реконструкція та добудова будинку були самочинними.
       Відповідно до ч. 1 ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Відповідно до ч.2ст.376 ЦК України особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. 
Пунктом 6 постанови №6 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року визначено, що право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Права спадкоємців щодо самочинно збудованого майна визначаються судом відповідно до положень статті 1218 ЦК та з урахуванням роз`яснень, наданих у пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування". Це майно не є об`єктом права власності, воно не може бути предметом поділу та встановлення порядку користування в судовому порядку; на нього не може бути звернено стягнення за виконавчими документами, у тому числі продаж його з прилюдних торгів. Вимоги особи, яка самочинно збудувала нерухоме майно, або заінтересованої особи, що не пов`язані з правом власності на ці будівлі, зокрема, про визнання права на матеріали, одержані при їх знесенні, підлягають розгляду судами на загальних підставах.
Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в Постанові ВСУ у справі № 6-130цс13 від 4 грудня 2013 року, у розумінні ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а і об`єкт нерухомості, який виник в результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови уже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність з тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти не є об`єктами права власності (ч. 2 ст. 376 ЦК України), а тому не можуть бути предметом поділу (виділу) згідно із нормами ст. ст. 364, 367 ЦК України.
Отже, судом правильно встановлено, що в період шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_1 отримане ОСОБА_1 у спадок майно, а саме 8/25 частин спірного домоволодіння зазнало реконструкції та добудови, проте вказані дії були здійснені самочинно, без відповідних дозволів та реєстрації згідно чинного законодавства, в зв`язку з чим відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України є самочинним будівництвом, на яке ОСОБА_1 та ОСОБА_3 права власності не набули.
Підтвердженням цих обставин є і те, що самочинно збудовані: прибудова літ. «а2»; котельна літ. «П»; збільшена на 6,3 кв.м., прибудова літ. «а3»; гараж літ. «С»; погріб літ. «а»; самочинно переобладнане в житловому будинку літ. «А»: 2-1 житлова площею 13,4 кв.м. з веранди, а також на тимчасові споруди: навіси «О», «Р», не увійшли до складу спадкового майна, нотаріусом свідоцтво про право на спадщину на них ОСОБА_2 не видавалось.
Не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги про те, що внаслідок будівельної амністії таке майно може бути об`єктом поділу, оскільки на час вирішення спору статус добув залишається самочинним, правові підстави для його поділу відсутні.
Докази побудови майна до 1992 року у справі відсутні, з висновку експертизи вбачається, що встановити роки побудови та реконструкції приміщень неможливо (а.с.т.3а.с.2-23).
Отже, правові підстави для задоволення позову відсутні.
Разом із тим, дійшовши вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог про визнання майна спільним майном подружжя, суд помилково відмовив у задоволенні вимог в зв`язку з пропуском строку позовної давності, що не допускається у разі, якщо вимоги є безпідставними.
Оскільки підставою відмови у задоволенні позову не є пропуск позовної давності, то оцінка таким обставинам не надається. 
Зважаючи на викладене, рішення суду підлягає зміні в частині обґрунтування мотивів та підстав відмови у задоволенні позову, в решті - без змін.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 383, 384  ЦПК України, суд
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 жовтня 2018 року змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови, в решті рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст складений 12.04.2021.
Головуючий:                                                                                      
            Судді: