Постанова
Іменем України
 
09 червня 2021 року
м. Київ
 
справа № 740/2741/17

провадження № 61-2664св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Бурлакова С. Ю., Жданової В. С., Зайцева А. Ю., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - ОСОБА_3 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_2  на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 31 травня 2019 року у складі судді Олійника В. П. та постанову Чернігівського апеляційного суду від 
16 січня 2020 року у складі колегії суддів: Скрипки А. А., Бобрової І. О., 
Іванової Г. П.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У липні 2017 року  ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання нерухомого майна об`єктом права спільної сумісної власності та визнання права власності на частку нерухомого майна.
 
Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 із ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 08 вересня 2001 року, який в подальшому було розірвано рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 22 січня 2014 року.
 
20 січня 2005 року відповідач отримав у дарунок 2/3 частини спірного будинку, обставини договору дарування позивачем оспорювались в судовому порядку. При цьому позивач вважала, що вказаний договір дарування є удаваним, і за результатами розгляду її позовної заяви рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 08 вересня 2015 року за ОСОБА_1 було визнано право власності на 1/3 частину спірного будинку. Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 05 листопада 2015 року рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 08 вересня 2015 року скасовано, у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання удаваним договору дарування, визнання права власності на частину житлового будинку - відмовлено. 
 
ОСОБА_1 зазначала, що до розірвання шлюбу вони з відповідачем вели спільне господарство, спільними коштами та зусиллями облаштовували спірний будинок, проводили реконструкцію та здійснили добудову допоміжних приміщень, капітальної огорожі. При цьому позивач безпосередньо приймала участь у будівництві всіх прибудов, у проведенні ремонту, купувала частину будівельних матеріалів, використовуючи при цьому свою заробітну плату. Було здійснено заміну підлоги у чотирьох кімнатах на нову дерев`яну, проведено ремонт стелі у трьох кімнатах, встановлені нові стіни із гіпсокартону, у будинку встановлено дев`ять металопластикових вікон, встановлено одні двійні та три одинарні двері, у ванній кімнаті встановлено унітаз, на підлогу покладено кахельну плитку, побудовано нову котельню із встановленням нового котлу опалення, нової колонки для гарячого водопостачання, на підлогу покладено кахельну плитку, улаштовано стіни із гіпсокартону, побудовано веранду площею 24,2 кв.м «а1», гараж площею 25,7 кв.м «Г», сарай площею 9,5 кв.м «к», альтанку площею 5,8 кв.м «н», убиральню площею 1,2 кв.м «У1», цегляний ганок «а4», яму вигрібну із залізобетонних кілець «Я», яму вигрібну бетонну «Я1», залізобетонну огорожу «№10», огорожу з металопрофілю «№11», ворота металеві «№8», металеву хвіртку «№9». При цьому позивач зазначала, що спірний будинок внаслідок проведених у ньому за спільні сімейні кошти робіт значно збільшив свій розмір, а також якісні показники та вартість, було споруджено значну чисельність нових об`єктів. Площа спірного будинку на час дарування становила 87,1 кв.м, вартість 2/3 частини будинку - 14 103,00 грн, у 2013 році площа становила 130,1 кв.м, інвентаризаційна вартість (з урахуванням зносу) - 84 139,00 грн. Позивач вказувала, що вона є зареєстрованою у даному будинку, проте, відповідач перешкоджає її проживанню у будинку, і за даних обставин вона змушена винаймати інше житло.
 
ОСОБА_1 просила визнати 2/3 частки житлового будинку 
АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності 
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , визнати нею право власності на 1/3 частку житлового будинку АДРЕСА_1 .
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 31 травня 2019 року позовні вимоги задоволено.
 
Визнано 2/3 частки буд. АДРЕСА_1 , до якої відноситься: передня 2-1, площею 12,2 кв.м., житлова кімната 2-2, площею 14,3 кв.м., житлова кімната 2-3, площею 13, 5 кв.м., житлова кімната 2-4, площею 10,6 кв.м., коридор 2-5, площею 4,4 кв.м., ванна 2-6, площею 3,6 кв.м., кухня 2-7, площею 7,5 кв.м., приміщення 2-8, площею 0,5 кв.м., у надвірних будівлях-погріб «П1», альтанка «Н», вбиральня «У1», ганок «а4», яма вигрібна «Я», яма вигрібна «Я1», огорожа №10, огорожа №11, ворота №8, хвіртка №9 - об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
 
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку 2/3 частки буд. 
АДРЕСА_1 , до якої відноситься: передня 2-1, площею 12,2 кв.м., житлова кімната 2-2, площею 14,3 кв.м., житлова кімната 2-3, площею 13, 5 кв.м., житлова кімната 2-4, площею 10,6 кв.м., коридор 2-5, площею 4,4 кв.м., ванна 2-6, площею 3,6 кв.м., кухня 2-7, площею 7,5 кв.м., приміщення 2-8, площею 0,5 кв.м., у надвірних будівлях-погріб «П1», альтанка «Н», вбиральня «У1», ганок «а4», яма вигрібна «Я», яма вигрібна «Я1», огорожа №10, огорожа №11, ворота №8, хвіртка №9, що становить 1/3 (одну третю) частку, залишивши право власності на 1/2 частку 2/3 частки буд. 
АДРЕСА_1 , що становить 1/3 (одну третю) частку, за ОСОБА_2 .
 
Стягнуто із ОСОБА_1 в дохід держави 1 220,52 грн недоплаченого судового збору.
 
Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 233,00 грн судового збору, 
14 688,00 грн витрат за проведення судової експертизи, а всього стягнуто 
15 921,00 грн.
 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що вартість спірного майна, яке належить відповідачу, за час спільного проживання сторін істотно збільшилася внаслідок спільних трудових та грошових затрат.
 
Постановою Чернігівського апеляційного суду від 16 січня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення.
 
Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 31 травня 
2019 року залишено без змін.
 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4 000,00 грн в рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.  
 
Залишаючи апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
05 лютого 2020 року ОСОБА_2 через засоби поштового зв?язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 31 травня 2019 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 16 січня 2020 року та прийняти нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що для застосування статі 62 СК України суттєвою ознакою повинно бути істотне збільшення вартості майна як об?єкта, його якісних характеристик, при цьому вартість та обсяг проведених ремонтних робіт не має значення для встановлення істотності збільшення вартості майна. Заявник посилається на правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року, Верховного Суду від 19 грудня 
2018 року у справі № 206/7058/13-ц, від 17 квітня 2019 року у справі 
№ 541/2734/16-ц, від 09 жовтня 2019 року у справі № 544/2317/, від 11 вересня 2019 року у справі № 426/6877/15-ц. Заявник також вказує, що виходячи із переліку робіт у 2/3 частках житлового будинку з господарчими допоміжними спорудами, то вони не є добудовою чи перебудовою, виконані роботи є поліпшенням загального стану домоволодіння та не є істотними.
 
Доводи інших учасників справи
 
20 березня 2020 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 через засоби поштового зв?язку подав до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 31 травня 2019 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 16 січня 2020 року залишити без змін.
 
Рух касаційної скарги та матеріалів справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 13 лютого 2020 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області.
 
Зупинено виконання рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 31 травня 2019 року та постанови Чернігівського апеляційного суду від 16 січня 2020 року, до закінчення їх перегляду в касаційному порядку.
 
03 березня 2020 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 26 квітня 2021 року справу призначено до судового розгляду. 
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ 
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року 
№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_2 на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 31 травня 2019 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 16 січня 2020 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 
2020 року.
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
 
Фактичні обставини справи
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 08 вересня 2001 року між сторонами укладено шлюб, який рішенням Ніжинського міськрайонного суду від 22 січня 2014 року, яке набрало законної сили 04 лютого 2014 року, розірвано.
 
На підставі договору дарування частини житлового будинку від 20 січня 
2005 року, ОСОБА_2 прийняв у дар від ОСОБА_4 2/3 частини житлового будинку з відповідною частиною господарчих будівель та споруд, номер якого АДРЕСА_1 . 
 
ОСОБА_2 є власником 2/3 частин будинку, який знаходиться за адресою: 
АДРЕСА_1 , власником 1/3 частини вказаного будинку є 
ОСОБА_3 .
 
Згідно акту конкретного користування між співвласниками в домолодінні по 
АДРЕСА_1 , станом на 08 вересня 2008 року, власнику 
ОСОБА_3 належить в житловому будинку «А»: житлові кімнати «1-1», «1-2», веранда «а», що складається з веранди «1-3», санвузол «1-4», ванна «1-5», коридор «1-6», кухня «1-7»; загальна площа квартири № 1 становить 61,4 кв.м; також належить ганок «а3», гараж «Е», сарай «Ж», сарай «З», сарай «И», погріб «П», хвіртка №3, ворота №5. 
 
Власнику ОСОБА_2 належить: в житловому будинку «А»: кухня «2-1», площею 14,2 кв.м, житлова кімната «2-2», площею 19,0 кв.м, житлова кімната «2-3», площею 14,6 кв.м, житлова кімната «2-4», площею 11,6 кв.м, веранда «а», що складається з коридору «ІІ», площею 2,9 кв.м, веранди «ІІІ», площею 8,9 кв.м, комора «ІV», площею 4,2 кв.м. Загальна площа квартири АДРЕСА_2 становить 75,4 кв.м; належить ганок «а2», сарай «Д», погріб «П1», вбиральня «У1», ворота з хвірткою №2, огорожа №4, колодязь «К». В загальному користуванні власників знаходиться огорожа №7, огорожа №6.
 
Згідно висновку експерта № С-1 за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи від 31 січня 2019 року, ринкова вартість об`єкта нерухомості - 2/3 частки житлового будинку та надвірних будівель і споруд, належних до даної частки будинку (із врахуванням Акту конкретного користування між співвласниками в домоволодінні по 
АДРЕСА_1 (без включення до розрахунку самочинно збудованих об`єктів нерухомого майна), станом на час проведення експертизи становить 362 704,00 грн. Вартість ремонтно-будівельних робіт на час проведення експертизи, виконаних у період з 20 січня 2005 року по 04 лютого 2014 року в 2/3 частках житлового будинку та окремо надвірних будівлях і спорудах, належних до даної частки будинку, за адресою: 
АДРЕСА_1 , становить 239 900,00 грн, з яких: вартість будівельних матеріалів, виробів та конструкцій складає 152 002,00 грн; вартість заробітної плати складає 68 276,00 грн; вартість загальновиробничих витрат складає 19 622,00 грн.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення апеляційного суду не відповідає.
 
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
 
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
 
Конституція України у статті 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
 
Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.
 
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. 
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції», пункти 69 і 73).
 
У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті  1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
 
Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.
 
Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтею першою Протоколу № 1 до Конвенції є те, що воно має бути передбачене законом. 
 
Частиною третьою статті 5 ЦК України передбачено, що якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
 
У статті 62 СК України передбачено втручання у право особистої приватної власності. У цій статті вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
 
Однак при цьому обмежуються саме права особистої власності одного з подружжя, а відтак зменшується обсяг правомочностей колишнього одноособового власника.
 
Тому у самому законі, статті 62 СК України передбачені умови, за яких таке втручання у право власності буде не лише законним, але і необхідним з точки зору забезпечення інтересів іншого, не власника, з подружжя та  гарантуватиме дотримання балансу інтересів кожного з подружжя.
 
Зі змісту статті 62 СК України вбачається, що  втручання у право власності може бути обґрунтованим, та  дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.
 
Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.
 
Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості  є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин.
 
Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті.
 
Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.
 
Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.
 
За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла,  тобто значне перетворення об`єкта нерухомості.
 
Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і  не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна. 
 
У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування  у шлюбі.
 
Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість  істотно збільшилося, не є підставою для  визнання його спільним майном.
 
Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості саме по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.
 
Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном. 
 
В іншому випадку, у разі збільшення вартості майна внаслідок тенденції загального удорожчання об`єктів нерухомості, інфляційних та інших об`єктивних процесів, не пов`язаних з внесками подружжя чи одного з них, визнання особистого майна одного з подружжя спільною сумісною власністю подружжя буде нести, як наслідок, непропорційне втручання у власність майна одного з подружжя, який набув таку власність до шлюбу.
 
При посиланні на вимоги статті 62 СК України як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивач мав довести, що збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені його окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність. 
 
Зазначений висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц, провадження № 14-114цс20.
 
Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд встановивши, що позивач надав докази на підтвердження того, що її внесок у збільшення вартості та площі будинку є достатньо значним для можливості визнання спірного майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зробив передчасний висновок про можливість поширення на спірне майно режиму спільного сумісного майна подружжя, оскільки у цьому випадку необхідно було встановити, що збільшення майна відбулося внаслідок спільних затрат подружжя і такі затрати є суттєвими.
 
Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Ураховуючи, що суд апеляційної інстанції, розглядаючи справу та вирішуючи позов не надав належної оцінки доказам, наданим сторонами доказам у їх сукупності, у зв`язку із чим не встановив фактичні обставини, отже рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, а тому відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України воно підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_2 задовольнити частково.
 
Постанову Чернігівського апеляційного суду від 16 січня 2020 року скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	М. Є. Червинська          	
Судді: 	С. Ю. Бурлаков          	
 	В. С. Жданова          	
 	А. Ю. Зайцев          	
 	В. М. Коротун