ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

17 червня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 160/12326/20	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
 головуючого - судді  Семененка Я.В. (доповідач),
 суддів:  Бишевської Н.А., Добродняк І.Ю.,     
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 березня 2021 року (суддя Луніна О.С.) у справі №160/12326/20 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити дії,- 
                                                     встановиВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому просив:
- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане під час проходження військової служби речове майно;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за неотримане під час проходження військової служби речове майно;
- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 01.03.2018 року, враховуючи базовий місяць з моменту підвищення посадового окладу 01 січня 2008 року;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 01.03.2018 року, враховуючи базовий місяць з моменту підвищення посадового окладу 01 січня 2008 року;
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення з ОСОБА_1 остаточного розрахунку у день виключення зі списків особового складу військової частини;
- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за період затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за період з 31.07.2020 по дату винесення рішення судом у даній справі.
В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що його було звільнено з військової служби в запас, у зв`язку із закінченням строку контракту та виключено з особового складу та всіх видів забезпечення Військової частини НОМЕР_1 . Однак при звільненні зі служби відповідач не провів повного розрахунку, зокрема, не виплатив компенсацію за неотримане речове майно, індексацію, сердній заробіток період затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні, за чим порушив його права.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 95.02.2021 
залучено до участі у справі в якості другого відповідача – Військову частину НОМЕР_2 , в якій фактично проходив службу позивач та яка перебуває на усіх видах забезпечення у військовій частині НОМЕР_1 .
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 березня 2021 року адміністративний позов задоволено частково, а саме:
визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 та Військової частини НОМЕР_2 щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане під час проходження військової служби речове майно;
зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 компенсацію за неотримане під час проходження військової служби речове майно.
В іншій частині позову відмовлено.
Рішення суду, в частині незадоволених позовних вимог, мотивовано таким.
З приводу заявлених вимог щодо індексації грошового забезпечення, суд першої інстанції виходив з того, що базовим місяцем для нарахування індексації у спірному випадку є липень 2017 року (місяць в якому позивача прийнято на службу). У період 2017 року величина індексу споживчих цін не перевищила поріг індексації, що свідчить про відсутність підстав для індексації грошового забезпечення позивача.
З приводу заявлених вимог щодо стягнення середнього заробітку, суд першої інстанції вказав на те, що такі вимоги заявлено передчасно, оскільки на час розгляду справи з позивачем не було здійснено остаточного розрахунку, в той час як ст..117 КЗпП України встановлює обов`язок роботодавця виплати середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто виплата середнього заробітку пов`язана з такою подією, як фактичний розрахунок, що відсутня на теперішній час.
Не погодившись з рішенням суду, в частині незадоволених позовних вимог, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, в частині незадоволених позовних вимог та прийняти нову постанову про задоволення позову у повному обсязі. Обгрунтовуючи вимоги апеляційної скарги позивач фактично посилається на те, що по-перше: судом першої інстанції невірно визначений базовий місяць для нарахування індексації, у зв`язку з чим суд дійшов необґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині заявлених вимог. З цього приводу позивач вказує на те, що базовим місяцем є січень 2008 року, в якому мало місце підвищення посадових окладів військовослужбовців, у зв`язку з чим позивач має право на нарахування індексації за період з 01.07.2017 (день прийняття на службу) по 01.03.2018р (наступне підвищення посадових окладів військовослужбовців). По-друге, позивач не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності у нього права на середній заробіток за час затримки розрахунку. З цього приводу позивач посилається на положення Цивільного кодексу України, якими визначено обов`язок роботодавця виплати працівнику середній заробіток у разі затримки розрахунку при звільненні. Також позивач вказує на те, що судом першої інстанції невірно визначено відповідача у справі, яким, за його позицією, має бути лише військова частина НОМЕР_1 , на фінансовому забезпеченні якої перебуває військова частина НОМЕР_2 .
У судове засіданні сторони, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, не з`явились.
Від представника військової частини НОМЕР_2 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з проведенням навчань. Надаючи оцінку вказаному клопотанню суд виходить з того, що обставини викладені у ньому жодними доказами не підтверджені, як не підтверджена і сама неможливість явка представника військової частин у судове засідання, за викладених в клопотанні обставин.
Справу розглянуто в порядку письмового провадження з підстав, передбачених п.2 ч.1 ст.311 КАС України.
Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, правову оцінку досліджених судом доказів по справі, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги з огляду на таке.
Встановлені судом першої інстанції обставини справи свідчать про те, що 01.07.2017 року наказом командира Військової частини НОМЕР_2 №55 підполковника ОСОБА_1 , призначеного наказом командира Військової частини НОМЕР_3 (по особовому складу) від 27 червня 2017 року № 115 на посаду заступника командиру кадру частини морально-психологічного забезпечення Військової частини НОМЕР_2 , який прибув із військової частини польова пошта НОМЕР_4 , з 01 липня 2017 року зараховано до списків особового складу частини та на всі види забезпечення і є таким, що з 01 липня 2017 року справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою з посадовим окладом 1111 гривень на місяць, шпк «майор».
31.07.2020 року наказом командира Військової частини НОМЕР_2 № 172 підполковника ОСОБА_1 , заступника командира військової частини з морально-психологічного забезпечення, звільненого наказом командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (по особовому складу) від 25 липня 2020 року № 205 відповідно до пункту другою частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» у запас за підпунктом «б» за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби у мирний час або обмежену придатність у воєнний час з правом носіння військової форми одягу, вважати таким, що 31 липня 2020 року справи та посаду здав.
28.08.2020 року позивачем на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 було направлено заяву про виплату компенсації за неотримане речове майно та індексацію грошового забезпечення, що підтверджується матеріалами справи.
Незважаючи на подану позивачем заяву, виплату грошової компенсації за неотримане речове майно, індексацію грошового забезпечення, як на час звільнення так і на час звернення із заявою до відповідача, виплачено не було.
Вказані обставини стали підставою звернення позивачем із позовом до суду.
За наслідками перегляду справи суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.
Визначаючи межі апеляційного перегляду справи, суд апеляційної інстанції виходить з того, що рішення суду першої інстанції оскаржено позивачем, оскаржено в частині незадоволених позовних вимог, тому судом апеляційної інстанції надається оцінка рішенню суду першої інстанції, на предмет його законності та обґрунтованості, в частині незадоволених позовних вимог.
Щодо заявлених вимог про індексацію грошового забезпечення, суд апеляційної інстанції виходить з такого.
Спірні відносини, в цій частині заявлених вимог, врегульовані Законом № 2017-ІІІ,  Законом № 1282-ХІІ, та Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою КМУ №1078 від 17.07.2003. 
Так, статтею 18 Закону №2017-ІІІ        визначено, що законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії, зокрема, щодо індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.
За приписами ч.2  ст.19 цього Закону  державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.
Відповідно до  статті 1 Закону №1282-ХІІ, індексація грошових доходів населення в розумінні цього  закону  це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів та послуг, а поріг індексації - величина індексу споживчих цін, яка надає підстави для проведення індексації грошових доходів населення (абзац 2).
Положеннями статті 2 Закону № 1282-XII встановлено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).
Статтею 9 Закону № 2011-XII  встановлено, що грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Пунктом 2 Порядку № 1078 до об`єктів індексації віднесено грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців.
Отже, індексація грошового забезпечення є однією з державних гарантій, спрямованою на забезпечення достатнього життєвого рівня населення, яка дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
При цьому проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковим для всіх юридичних осіб - роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.
Підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України (частина друга статті 5 Закону № 1282-ХІІ).
За такого правового врегулювання суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що індексація грошового забезпечення як складова грошового забезпечення військовослужбовців є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, а тому підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.
Як встановлено пунктом 5 Порядку №1078 у разі підвищення тарифних ставок (окладів), стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначених у пункті 2 цього Порядку, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків. Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення
Отже, місяць у якому відбулося підвищення тарифних ставок (окладів) є базовим місяцем при проведенні індексації грошового забезпечення військовослужбовців. Водночас, як закріплено у абз.4 п.5 Порядку, якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу, то базовий період не змінюється, а сума індексації у цьому місяці визначається з урахуванням розміру підвищення доходу і розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу.
У разі зростання заробітної плати за рахунок інших її складових без підвищення тарифних ставок (окладів) сума індексації не зменшується на розмір підвищення заробітної плати. У разі коли відбувається підвищення тарифної ставки (окладу), у місяці підвищення враховуються всі складові заробітної плати, які не мають разового характеру (абз.5 п.5 Порядку).
Таким чином,базовим місяцем при проведенні індексації грошового забезпечення військовослужбовців, є місяць у якому відбулося підвищення тарифних ставок (окладів).
У спірному випадку, визначаючи базовий місяць, суд першої інстанції вказав, що таким місяцем є липень 2017 року (місяць в якому позивача прийнято на службу) та саме з цих підстав відмовив у задоволенні позову, в цій частині заявлених вимог.
Але такі висновки суду першої інстанції суперечать вищенаведеним положенням норм права, оскільки базовим місяцем при проведенні індексації грошового забезпечення військовослужбовців, є місяць у якому відбулося підвищення тарифних ставок (окладів), а не місяць у якому особу прийнято на військову службу.
При такому правовому регулювання, яке визначено судом першої інстанції (в частині визначення базового місяця), грошове забезпечення особи, яку прийнято на службу в часі пізніше, ніж інших осіб, буде менше на суму індексації, оскільки такій особі не буде нараховуватися індексація, а тарифні ставки (посадові оклади) будуть однакові для усіх військовослужбовців, оскільки останнє їх підвищення, у спірному випадку, мало місце в січні 2008 року.
З цих підстав суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що судом першої інстанції невірно визначено базовий місяць, що призвело до неправомірної відмови позивачу у задоволенні позову, в цій частині заявлених вимог.
Постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 № 1294 “Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу”, яка набрала чинності 01 січня 2008 року, встановлено підвищені посадові оклади військовослужбовців, які визначені Додатком № 1 до Постанови № 1294.
До прийняття позивача на службу (липень 2017 року) інших рішень Уряду щодо підвищення посадових окладів не було.
Таким чином, базовим місяцем при проведенні індексації грошового забезпечення є січень 2008 року.
Підвищення тарифних ставок (окладів) в період з 01 січня 2008 року по 01 березня 2018 року, що є підставою для встановлення іншого базового місяця при проведенні індексації не відбувалося.
Збільшення посадових окладів військовослужбовців відбулося лише у березні 2018 року згідно з  постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб».
Таким чином, позивач має право на індексацію грошового забезпечення за період з 01.07.2017 (день прийняття на службу) по 01.03.2018 (наступне підвищення посадових окладів військовослужбовців).
Щодо заявлених позивачем вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Отже, компенсація за не отримане речове майно, на яку, як встановлено вище, позивач набув право, індексація грошового забезпечення, мали бути виплачені у день звільнення позивача із військової служби, а факт її несвоєчасної виплати є підставою для застосування наслідків, які передбачені ст..117 КЗпП України.
З цих підстав фактично виходив і позивач, яким заявлено вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
В той же час, вирішуючи питання про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд апеляційної інстанції виходить з такого. 
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку.    І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. 
Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору. 
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпПУкраїни). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення. 
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. 
Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.
Разом з тим, слід зазначити, що стягнення такого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є можливим за наявності двох умов, а саме: - факту невиплати належних працівникові сум при звільненні; - факту проведення з працівником остаточного розрахунку.
Матеріалами справи підтверджується, що станом на час пред`явлення до суду позову та станом на час судового розгляду цієї справи, остаточного розрахунку із позивачем не проведено, зокрема, в частині виплати компенсації за неотримане речове майно, індексацію грошового забезпечення. 
Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012р. № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень  ст.233 КЗпП України  у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.117,  237 КЗпП України, вказав на те, що згідно зі  ст.47 КЗпП України  роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в  ст.116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої  ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Також у вказаному судовому рішення Конституційний Суд України дійшов висновку, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. 
Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про передчасність заявлених вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що розмір відшкодування за час затримки розрахунку має визначатися з урахуванням фактичних обставин справи, за яких стався несвоєчасний розрахунок (розміру простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум; періоду затримки (прострочення) виплати такої заборгованості; ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, тощо).
До повного розрахунку із позивачем, суд позбавлений можливості визначити обґрунтований розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням вищевказаних критеріїв. 
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову, в цій частині заявлених вимог.
Щодо аргументів позивача про те, що належним відповідачем у справі має бути лише військова частина НОМЕР_1 на фінансовому забезпеченні якої перебуває військова частина НОМЕР_2 .
З приводу таких аргументів позивача слід зазначити те, що позивач проходив службу у військовій частині НОМЕР_2 , а отже суд першої інстанції правильно виходив з того, що нарахування, зокрема, компенсації за неотримане речове майно повинна здійснити військова частина НОМЕР_2 , в той же час обов`язок по виплаті такої компенсації, суд першої інстанції обґрунтовано поклав на військову частину НОМЕР_1 , на фінансовому забезпеченні якої перебуває військова частина НОМЕР_2 .
Ураховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, скасування рішення першої інстанції, в частині незадоволених позовних вимог та прийняття, в цій частині, нової постанови про задоволення заявлених вимог щодо індексації грошового забезпечення позивача за період з 01.07.2017 по 01.03.2018.
На підставі викладеного, керуючись п.2 ч.1 ст.315, ст.ст.317, 321, 322, 325 КАС України, суд, -                                         
                                                         ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 березня 2021 року у справі №160/12326/20, в частині незадоволених позовних вимог – скасувати та в цій частині прийняти нову постанову про часткове задоволення позову.
Визнати неправомірними дії Військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.07.2017 року по 01.03.2018 року, враховуючи базовий місяць з моменту підвищення посадового окладу 01 січня 2008 року;
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та Військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.07.207 року по 01.03.2018 року, враховуючи базовий місяць з моменту підвищення посадового окладу 01 січня 2008 року.
В іншій частині рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 березня 2021 року у справі №160/12326/20 – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки, визначені ст.ст.328, 329 КАС України.

          Повний текст постанови складено 18.06.2021
   
Головуючий - суддя                                                                      Я.В. Семененко 

                               суддя                                                                      Н.А. Бишевська 

                               суддя                                                                      І.Ю. Добродняк