ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2021 року 
м. Київ
справа № 160/12817/19
адміністративне провадження № К/9901/21142/20
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Жука А.В.,
суддів: Калашнікової О.В.,  Соколова В.М., 
розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу
за адміністративним позовом ОСОБА_1 
до Центрального територіального управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) 
про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії
провадження у якій відкрито
за касаційною скаргою адвоката Гулия Андрія Васильовича – представника Фарносова Геннадія Леонідовича на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.04.2020 (головуючий суддя – Прудник С.В.) та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 25.06.2020 (головуючий суддя – Сафронова С.В., судді – Мельник В.В., Чепурнов Д.В.)
ВСТАНОВИВ:
І. Історія справи
1.   У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Центрального територіального управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ), в якому просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність Центрального територіального управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 09.10.2015 року по 21.04.2017, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, а саме 21.04.2017;
- зобов`язати Центральне територіальне управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 09.10.2015 по 21.04.2017, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, а саме 21.04.2017;
- зобов`язати виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 21.04.2017 по день фактичного розрахунку.
2. В обґрунтування позову позивач вказував, що під час здійснення розрахунку при звільненні молодшого сержанта ОСОБА_1 Центральним територіальним управлінням Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) не нараховано та  не виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 09.10.2015 по 21.04.2017, передбаченої Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
3.   Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.04.2020, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 25.06.2020, позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Центрального територіального управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 09.10.2015 року по 21.04.2017, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, а саме 21.04.2017.
Зобов`язано Центральне територіальне управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 09.10.2015 по 21.04.2017, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, а саме 21.04.2017.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.      
4. Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі, додаткової соціальної відпуски, однак Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.
5. Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відповідачем у спірних правовідносинах допущено протиправну бездіяльність, яка полягає у не нарахуванні та не виплаті позивачу грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 09.10.2015 по 21.04.2017, у зв`язку з чим визнав позовні вимоги в цій частині такими, що підлягають задоволенню.
6. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про зобов`язання виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, суди попередніх інстанцій керувалися тим, що спеціальним законодавством не врегульовані питання порушення роботодавцем, у даному випадку відповідачем, строків проведення розрахунків при звільненні, а також наслідків такого порушення, та з посиланням на рішення ЄСПЛ у справі «Меньшакова проти України» від 08.04.2010 дійшли висновку про те, що стаття 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.
7. Суд апеляційної інстанції підтримав зазначені висновки та вказав, що оскільки спеціальним законодавством, яким врегульовано правовідносини у сфері проходження військової служби, не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців, то застосуванню підлягають положення трудового законодавства, якими такі питання врегульовані.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву на неї
8.   У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на  подано касаційну скаргу на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.04.2020 та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 25.06.2020. У касаційний скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, просить скасувати зазначені судові рішення в частині відмови у задоволенні позовної вимоги щодо зобов`язання відповідача виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
9. У касаційній скарзі позивач зазначає про те, що судами попередніх інстанцій не враховано правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постановах від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, від 26.02.2020 у справі №821/1083/17 та від 13.05.2020 у справі №810/451/17, згідно з якою оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.
10. У відзиві на касаційну скаргу відповідач вважає доводи касаційної скарги безпідставними, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення – без змін. Відповідач зазначає, що порядок проведення розрахунків при звільненні з військової служби регулюється Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», положення якого не передбачають такого виду відповідальності як виплата середнього заробітку за час затримки нарахування та здійснення виплат при звільненні, а також не містять відсильної норми про права військовослужбовця щодо отримання такої компенсації. 
Рух адміністративної справи в суді касаційної інстанції
11.   Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.08.2020 для розгляду справи №160/2817/19 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Жук А.В., судді: Калашнікова О.В., Соколов В.М.
12. Ухвалою Верховного Суду від 10.09.2020 відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою на підставі п. 1 ч. 4 ст. 328 КАС України, встановлено учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
13. Ухвалою Верховного Суду від 23.06.2021 адміністративну справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
ІІ. Встановлені судами фактичні обставини справи
14. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є учасником бойових дій, що підтверджується копією посвідчення Управління персоналу штабу військової частини НОМЕР_2 (серія НОМЕР_3 ) від 07.07.2015.
15. Відповідно до витягу із наказу начальника Центрального територіального управління Національної гвардії України полковника О.М. Набок від 07.10.2015 №55 о/с відповідно до ст. 20 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» прийнято на військову службу за контрактом до Національної гвардії та призначено по Центральному територіальному управлінню солдата запасу ОСОБА_1 - снайпером групи снайперів окремого загону спеціального призначення, уклавши з ним контракт строком на три роки та присвоєно індивідуальний номер 025210.
16. Як вбачається з витягу наказу начальника Центрального територіального управління Національної гвардії України полковника О.М. Набок від 09.10.2015 №278 зараховано в списки особового складу окремого загону спеціального призначення Центрального територіального управління Національної гвардії України та на всі види забезпечення: солдата ОСОБА_1 , який відповідно до наказу начальника Центрального територіального управління Національної гвардії України від 07.10.2015 №55 о/с прийнятий із запасу на військову службу за контрактом на три роки з 09.10.2015 до 08.10.2018 та призначений на посаду снайпера групи снайперів окремого загону спеціального призначення (ВОС-100672), з присвоєнням індивідуального номеру НОМЕР_4 . Установлено посадовий оклад 530 гривень за 3 тарифним розрядом. Згідно з Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам затвердженою наказом МВС України від 04.07.2014 №638 установлено виплачувати з 09 жовтня 2015 року надбавку за виконання особливо важливих завдань під час проходження служби в розмірі 50% посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років. Вислуга років для нарахування відсоткової надбавки станом на 09 жовтня 2015 року складає: у календарному обчисленні - 01 рік 11 місяців 04 дня; у пільговому обчисленні - не має.
17. Відповідно до витягу з наказу начальника Центрального територіального управління Національної гвардії України генерала-майора О.М. Набок від 18.04.2017 №23 о/с відповідно до ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» припинено (розірвано) контракт військовослужбовця з військової служби: у запас Збройних Сил України: за підпунктом "б" пункту 1 частини восьмої (за станом здоров`я) молодшого сержанта ОСОБА_1 (Г-025210), молодшого інструктора (снайпера) групи снайперів окремого загону спеціального призначення. Вислуга років станом на 01.04.2017 становить: у календарному обчисленні - 03 роки 04 місяці 26 днів. Підлягає направленню па військовий облік до Олександрійського ОМ В К Кіровоградській області. Підстава: копія свідоцтва про хворобу від 24.02.2017 № 117, рапорт військовослужбовця від 13.03.2017.
18. Відповідно до витягу із наказу начальника Центрального територіального управління Національної гвардії України генерала-майора О.М. Набок від 21.04.2017 №95 припинено (розірвано) контракт про проходження громадянами України військової служби у Національній гвардії України та виключено зі списків особового складу окремого загону спеціального призначення Центрального територіального управління Національної гвардії України та всіх видів забезпечення: молодшого сержанта ОСОБА_1 (Г-025210), молодшого інструктора (снайпера) групи снайперів окремого загону спеціального призначення Центрального територіального управління Національної гвардії України, звільненого за підпунктом «б» пункту 1 частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з військової служби на підставі наказу начальника Центрального територіального управління Національної гвардії України від 18.04.2017 № 21 о/с у запас за станом здоров`я без права носіння військової форми одягу, 21 квітня 2017 року та направлено на військовий облік до Олександрійського міського військового комісаріату Кіровоградської області. 
Згідно з Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам, затвердженою наказом МВС України від 04.07.2014 № 638 позивачу виплачено: премію за період з 1 по 21 квітня 2017 року в розмірі 650% посадового окладу; одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Згідно з Інструкцією про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Національної гвардії України, затверджено наказом МВС України від 23.01.2015 № 72, позивачу виплачено щомісячну додаткову грошову винагороду в розмірі 100% місячного грошового забезпечення зі по 21 квітня 2017 року. Вислуга років для виплати відсоткової надбавки за вислугу років станом на 21.04.2017 складає: у календарному обчисленні: 03 роки 05 місяців 16 днів; у пільговому обчисленні: 04 роки 02 місяці 22 дні. 
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей» (із змінами), Інструкції про порядок обліку вислуги років для призначення пенсії за період, протягом якого військовослужбовець Національної гвардії України брав участь в антитерористичній операції, затвердженої наказом командувача Національної гвардії України від 12.12.2014 №500: зараховано на пільгових умовах вислугу років для призначення пенсії (один місяць служби за три місяці) молодшому сержанту ОСОБА_1 , молодшому інструктору (снайперу) групи снайперів окремого загону спеціального призначення, який брав участь в антитерористичній операції або забезпеченні її проведення: з 25.11.2015 по 13.12.2015, з 02.08.16 по 02.09.2016 місто Маріуполь Донецької області. Підстава: припис від 21.04.2017 №12, витяг з наказу НЦТУ від 18.04.2017 № 21 о/с.
ІІІ. Застосування норм права, оцінка доказів та висновки за результатами розгляду касаційної скарги
19. За приписами ч. 1 ст. 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
20. Оцінюючи обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з наступного.
21. Підставою для відкриття касаційного оскарження позивач вказав неврахування судами першої та апеляційної інстанції правової позиції Великої Палати у подібних правовідносинах, викладену, зокрема, у постановах від 26.02.2020 у справі №821/1083/17 та від 13.05.2020 у справі №810/451/17.
22. Так, відмовляючи в задоволенні позовних вимог про зобов`язання виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, суди попередніх інстанцій керувалися тим, що спеціальним законодавством не врегульовані питання порушення роботодавцем, у даному випадку відповідачем, строків проведення розрахунків при звільненні, а також наслідків такого порушення, та з посиланням на рішення ЄСПЛ у справі «Меньшакова проти України» від 08.04.2010 дійшли висновку про те, що стаття 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.
23. У справі №821/1083/17, на яку посилається позивач у касаційній скарзі, Велика Палата Верховного Суду вирішувала питання щодо необхідності відступити від висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 15.09.2015 у справі №21-1765а15, стосовно поширення статей 116, 117 КЗпП України на правовідносини, які виникли у зв`язку з прийняттям та виконанням судового рішення про виплату заборгованості із заробітної плати та відшкодування/компенсації.
24. Розглядаючи питання щодо можливості відступу від зазначеної правової позиції Верховного Суду України, Велика Палата Верховного Суду надала оцінку доводам касаційної скарги відповідача щодо необхідності застосування до спірних правовідносин тлумачення, наведеного у пункті 57 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України».
25. У цьому рішенні ЄСПЛ зауважив, що відповідно до статті 117 КЗпП України «при відсутності спору щодо суми» заборгованості із заробітної плати, звільнені працівники мають право на компенсацію за несвоєчасну виплату такої заборгованості за період «фактичного розрахунку» (частина перша статті 117), а «при наявності спору про розміри сум» заборгованості із заробітної плати компенсація повинна бути виплачена, якщо спір вирішено на користь працівника (частина друга статті 117).
26. Також ЄСПЛ звернув особливу увагу на те, що «частина друга статті 117 КЗпП України, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановлення судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від частини першої статті 117 КЗпП України. Таким чином, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом».
27. За наслідком розгляду справи №821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду сформулювала такі висновки:
- умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку;
- під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо);
- аналізуючи застосування судами статей 116 та 117 КЗпП України, ЄСПЛ у рішенні вказав, що обґрунтуванню, наведеному судами, не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію статті 117 КЗпП України, однак воно не свідчить про жодні прояви несправедливості чи свавілля, і процесуальні обмеження доступу заявниці до суду не застосовувались непропорційно;
- оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Відповідна правова позиція викладена й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.05.2020 у справі №810/451/17.
28. Також, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.05.2020 у справі №810/451/17 дійшла висновку про те, що немає жодних підстав вважати, що ЄСПЛ надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП України всупереч практиці Верховного Суду України (постанова від 15 вересня 2015 року, провадження № 21-1765а15). Вказане рішення ЄСПЛ не може розглядатися як підстава для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15 вересня 2015 року у справі № 21-1765а15.
29. Таким чином, висновки судів попередніх інстанцій про те, що положення статті 117 КЗпП України не розповсюджуються на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати, так само як і  посилання в оскаржуваних рішеннях на рішення ЄСПЛ «Меньшакова проти України» від 08.04.2010, прийняті без врахування правового висновку, викладеного в постановах Великої Палати Верховного Суду від 13.05.2020 у справі №810/451/17 та від 26.02.2020 у справі №821/1083/17, що свідчить про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, внаслідок чого рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню. 
30. Також, Верховний Суд зазначає, що відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року  № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
31. Таким чином, за загальним правилом норми спеціального законодавства є пріоритетними. Тобто, норми КЗпП України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.
32. Слід зауважити, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
33. Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. У той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.
34. Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми, спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат у день звільнення та водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку з працівником.
35. Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів Верховного Суду приходить до висновку про можливість застосування норм статті 116 та ч 2 ст. 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення військовослужбовців, оскільки на момент звільнення позивачу не було виплачено всіх належних йому сум і розмір таких сум (розмір компенсації) був спірним.
Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладений у постановах Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №807/3664/14, від   26.06.2019 у справі №826/15235/16, від 31.10.2019 у справі №2340/4192/18 та від 28.01.2021 у справі №240/11214/19.
36. Крім того, Верховний Суд вважає за необхідне зазначити наступне.
37. В частині задоволення позовних вимог про зобов`язання Центрального територіального управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 09.10.2015 по 21.04.2017 рішення судів першої та апеляційної інстанції не є предметом касаційного оскарження.
38. Разом з тим, Верховний Суд зауважує, що відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у справі №810/451/17, на яку посилається скаржник, при заявлені позивачем вимоги щодо стягнення з роботодавця середнього заробітку обов`язковому визначенню підлягають розмір спірного середнього заробітку та час затримки розрахунку.
39. У справі, яка розглядається, позивач у зв`язку з порушенням відповідачем його права на компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учасника бойових дій просив виплатити йому суму середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
40. Враховуючи те, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені в ст. 116 КЗпП України строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, позивач вважає порушеним своє право на отримання відшкодування за затримку виплати спірної компенсації на підставі статті 117 КЗпП України.
41. Так, за приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
42. Статтею 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
43. Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про наявність у позивача права на грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, однак зауважує, що при цьому суди не визначили розмір належних позивачеві при звільненні виплат. 
44. Враховуючи викладене, колегія суддів Верховного Суду вказує на те, що суди попередніх інстанцій, неправильно застосувавши норми матеріального права, не визначили розмір суми, що підлягає стягненню, не встановили відповідних фактичних обставин справи, що мають значення для її правильного вирішення та не дослідили відповідні докази.
45. В той же час положення статті 341 КАС України позбавляють можливості суд касаційної інстанції самостійно визначити розмір середнього заробітку за час затримки виплати позивачу компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій. 
46. Оскільки вказані обставини та фактичні дані залишилися поза межами дослідження судів як першої так і апеляційної інстанції, тому з урахуванням повноважень касаційного суду (які не дають касаційній інстанції права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні) відсутня можливість перевірити правильність висновків в цілому по суті спору. 
47. Враховуючи те, що під час розгляду цієї справи суди першої та апеляційної інстанцій допустили порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до постановлення помилкового судового рішення, і виправлення відповідної помилки потребує з`ясування обставин і дослідження доказів, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень з направленням справи на новий судовий розгляд суду першої інстанції.
48. Згідно з частиною першою статті 351 КАС України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
49. Відповідно до вимог частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи
50. Згідно з ч. 4 статті 353 КАС України справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
51. З урахуванням викладеного, Верховний Суд дійшов висновку, що оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.
52. При новому розгляді справи суду першої інстанції слід взяти до уваги викладене в цій постанові та при прийнятті рішення врахувати позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постановах  від 26.02.2020 у справі №821/1083/17 та від 13.05.2020 у справі №810/451/17, а також визначити розмір усіх належних позивачу виплат, що підлягатимуть стягненню на його користь. 
53. З огляду на результат касаційного розгляду судові витрати не розподіляються.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд 
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
2. Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2020 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 25 червня 2020 року скасувати , а справу  направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не може бути оскаржена.

Судді	А.В. Жук О.В. Калашнікова   В.М. Соколов