Постанова                                                   
Іменем України
13 квітня 2021 року
м. Київ
справа № 310/3065/15-к 
провадження № 51-1986км20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду  у складі:
головуючого                                                    ОСОБА_1 ,
суддів                                                                ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання                    ОСОБА_4 ,
прокурора                                                          ОСОБА_5 , 
захисника                                                        ОСОБА_6 , 
представника потерпілого                          ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги захисника в інтересах засудженого ОСОБА_8 – адвоката ОСОБА_6 та представника потерпілого ОСОБА_9 – адвоката   ОСОБА_7 на вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 17 квітня 2018 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 22 січня 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12015080130000817, за обвинуваченням 
ОСОБА_8 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця смт Васильківка Дніпропетровської області, жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 392 Кримінального кодексу України (далі – КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 
17 квітня 2018 року  ОСОБА_8 засуджено за ст. 392 КК до покарання 
у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Вирішено питання щодо речових доказів.
Згідно з вироком суду 27 лютого 2015 року засуджені до позбавлення волі ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , 
ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_9 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , 
ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та ОСОБА_20 прибули до міста Бердянська для подальшого етапування та відбуття покарання у вигляді позбавлення волі 
в Бердянській виправній колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Запорізької області (№77) на вул. Промисловій, 1 у м. Бердянську.
Того ж дня приблизно о 18:00 ОСОБА_8 , перебуваючи у спеціальному автомобілі ГАЗ-53, державний номерний знак НОМЕР_1 , прибув до Бердянської ВК-77. Маючи умисел на тероризування засуджених та напад на адміністрацію виправної установи з метою дезорганізувати роботу установи виконання покарань та перешкоджати здійсненню нормальної діяльності щодо виконання покарань, ОСОБА_8 , погрожуючи фізичним насильством іншим засудженим, примусив їх разом з ним спричинити собі тілесні ушкодження шляхом порізів передпліччя рук, потім наказав засудженим чинити опір представникам адміністрації виправної колонії, розштовхувати спеціальний автомобіль та не виходити з нього. Коли засуджені ОСОБА_9 , ОСОБА_17 , ОСОБА_16 відмовилися виконувати вимоги ОСОБА_8 щодо заподіяння собі тілесних ушкоджень, останній, діючи умисно, наніс лезом від станка для гоління засудженим 
ОСОБА_9 , ОСОБА_17 та ОСОБА_16 порізи в ділянках їхніх передплічь, заподіявши їм легкі тілесні ушкодження.
Засуджені ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , 
ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , перебуваючи під психологічним впливом засудженого ОСОБА_8 , виконали його вимогу та спричинили собі тілесні ушкодження.
Приблизно о 18:30 ОСОБА_8 категорично відмовився виконувати законні вимоги представників адміністрації установи виконання покарань щодо припинення підбурювання засуджених на неправомірні дії стосовно працівників адміністрації та покинути транспортний засіб.
У цей же час, перебуваючи в спеціальному автомобілі, ОСОБА_8 став погрожувати застосуванням насильства представникам адміністрації установи виконання покарань у зв`язку з виконанням їх законної службової діяльності, умисно напав на представника адміністрації – молодшого інспектора відділу нагляду і безпеки Бердянської ВК-77 прапорщика внутрішньої служби 
ОСОБА_21 , якому умисно завдав кулаком один удар в обличчя і один удар 
у ділянку правої верхньої кінцівки, заподіявши останньому легкі тілесні ушкодження. Також ОСОБА_8 умисно напав на представника адміністрації –    начальника відділу нагляду і безпеки Бердянської ВК-77 підполковника внутрішньої служби ОСОБА_22 , якому умисно ногою завдав один удар у ділянку лівого плечового суглоба, заподіявши потерпілому легке тілесне ушкодження.
Запорізький апеляційний суд ухвалою від 22 січня 2020 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_8 змінив. На підставі ч. 5 ст. 72 КК 
(у редакції Закону України від 26 листопада 2015 року № 838-VІІІ «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання») зарахував обвинуваченому  ОСОБА_8 у строк покарання строк його попереднього ув`язнення з 06 березня 2015 року по 24 листопада 
2015 року включно з розрахунку один день тримання під вартою за два дні позбавлення волі. У решті вирок залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить судові рішення щодо ОСОБА_8 скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Зазначає, що обвинувальний акт не відповідає вимогам ст. 291 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК), зокрема, відсутні фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважав установленими, та формулювання обвинувачення. Стверджує, що прокурор ОСОБА_23 , порушуючи вимоги ст. 159 КПК, без ухвали слідчого судді отримав у Бердянській виправній колонії документи, що характеризують особу ОСОБА_8 . Зазначає про порушення прав потерпілих судами першої та апеляційної інстанцій. Захисник вважає, що порушено права потерпілих на особисту участь у судовому розгляді, що призвело до неповноти цього розгляду. На думку захисника, ознайомлення  потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_22 та ОСОБА_21 з матеріалами досудового розслідування відбулося формально.
Захисник ОСОБА_6 подала доповнення до своєї касаційної скарги, в якому вона зазначила, що суди першої та апеляційної інстанцій допустили істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, а саме: 1) судове провадження в судах обох інстанцій здійснювалось за відсутності потерпілих, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судових засідань; 
2) було порушено принцип рівності сторін щодо потерпілих, яких не доставляли до суду протягом усіх судових засідань, оскільки вони відбували покарання у виправній колонії.
У касаційній скарзі представник потерпілого ОСОБА_9 – адвокат ОСОБА_7 просить судові рішення щодо ОСОБА_8 скасувати через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Зазначає, що потерпілий  ОСОБА_9 не був  належним чином повідомлений про дату, час і місце судових засідань, чим було порушено його право на особисту участь у розгляді кримінального провадження в судах першої та апеляційної інстанцій.  Стверджує, що було порушено право ОСОБА_9 на ознайомлення з матеріалами досудового розслідування в порядку ст. 290 КПК.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 заперечував щодо задоволення касаційних скарг захисника ОСОБА_6 та представника потерпілого ОСОБА_7 . 
Захисник ОСОБА_6 та представник потерпілого ОСОБА_7 підтримали свої касаційні скарги.  
Іншим учасникам було належним чином повідомлено про судовий розгляд, але в судове засідання вони не з`явилися.
Мотиви Суду
Відповідно до вимог ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах касаційної скарги.
За частиною 1 ст. 438 КПК підставою для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є, зокрема, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
Згідно із ч. 1 ст. 412 КПК істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Перевіряючи матеріали провадження, касаційний суд установив, що доводи захисника та представника потерпілого про неналежне повідомлення потерпілих судом першої інстанції про час і місце судових засіданьзаслуговують на увагу.
Згідно з положеннями ч. 3 ст. 56 КПК протягом кримінального провадження потерпілий має право: бути завчасно поінформованим про час та місце судового розгляду; брати участь у судовому провадженні; брати участь 
у безпосередній перевірці доказів; висловлювати свою думку під час вирішення питання про призначення покарання обвинуваченому.
З матеріалів провадження вбачається, що в судовому засіданні Бердянського міськрайонного суду 20 травня 2015 року були допитані потерпілі ОСОБА_22 та ОСОБА_21 (журнал судового засідання т. 3, а.с. 105–111). 01 липня 
2015 року суд першої інстанції провів виїзне судове засідання 
в ДУ «Бердянська виправна колонія (№ 77)», під час якого були допитані потерпілі ОСОБА_9 , ОСОБА_17 , ОСОБА_16 (журнал судового засідання т. 3, 
а.с. 145–152). Підтверджень того, що судом першої інстанції зазначені потерпілі були належним чином повідомлені про дату, час і місце наступних після їх допиту судових засідань, які проводилися до 17 квітня 2018 року та 
в яких потерпілі участі не брали, матеріали кримінального провадження не містять. У зв`язку з чим потерпілі були позбавлені можливості в повній мірі користуватися своїми правами, передбаченими  ст. 56 КПК.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про те, що потерпілі 
ОСОБА_22 , ОСОБА_21 , ОСОБА_9 , ОСОБА_17 , ОСОБА_16 не були належним чином повідомлені про дату та час розгляду кримінального провадження 
в суді першої інстанції, а отже, твердження, викладені в  касаційних скаргах захисника та представника потерпілого про порушення судом прав потерпілих, передбачених ст. 56 КПК, є обґрунтованими. 
Наведене порушення вимог кримінального процесуального закону є істотним та відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 412 цього Кодексу є безумовною підставою для скасування судових рішень, у зв`язку з чим вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню, а провадження – призначенню на новий розгляд у суді першої інстанції.
При новому розгляді суд першої інстанції повинен усунути вказані порушення, належним чином повідомити учасників судового розгляду та прийняти законне, обґрунтоване і вмотивоване  рішення.
Крім того, колегія суддів звертає увагу суду першої інстанції на таке.
Об`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого 
ст. 392 КК, полягає у: 1) тероризуванні засуджених; 2) нападі на адміністрацію; 
3) організації з цією метою організованої групи; 4) активній участі в такій організованій групі. Зокрема, під нападом на адміністрацію розуміються протиправні дії, що вчинюються щодо представників адміністрації установи виконання покарань у зв`язку з їх службовою діяльністю шляхом застосування насильства до них або створення реальної загрози його негайного застосування.  
Згідно із п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 березня 
1993 року № 2 «Про судову практику в справах про злочини, пов`язані 
з порушенням режиму відбування покарання в місцях позбавлення волі»  нападом на адміністрацію місця позбавлення волі є вчинення насильницьких  дій (зв`язування, відібрання зброї, нанесення побоїв або тілесних ушкоджень, вбивство та ін.), а також погроза застосування насильства щодо  представника адміністрації у зв`язку з його законною службовою діяльністю, за наявності реальних підстав побоювання негайного виконання цієї погрози.
Разом з тим непокора або опір представнику адміністрації у зв`язку з його  службовою діяльністю, які пов`язані з відмовою виконати його законні вимоги,  не повинні розглядатися як напад на цю особу.
Згідно з обставинами кримінального провадження, зазначеними у вироку, ОСОБА_8 застосував насильство до працівників установи після того, як категорично відмовився виконати їхні законні вимоги.
У судовому засіданні потерпілий ОСОБА_21 пояснив, що після неодноразових прохань адміністрації установи вийти з автомобіля та попередження про застосування спеціальних засобів засуджені продовжували кричати, стукати по стінкам, чіплятися за лавки, виривати решітки. Коли ОСОБА_21 схопив одного із засуджених, у відповідь отримав удар в обличчя. 
Із показань потерпілого ОСОБА_22 , які він давав у судовому засіданні, убачається, що після неодноразового попередження адміністрації установи про можливість застосування спецзасобів до засуджених він підійшов до боксу, де перебував ОСОБА_8 , а той ударив його в плече та зірвав погони.
Потерпілі ОСОБА_9 , ОСОБА_17 ,  ОСОБА_16 в судовому засіданні пояснили, що коли працівники колонії намагалися витягувати засуджених з автомобіля, вони держалися за поручні, лавки та один одного. ОСОБА_8 у цей час бився з працівниками колонії.
Тому під час нового судового розгляду суду належить з’ясувати та надати оцінку цим обставинам та правильно кваліфікувати дії засудженого.
Що стосується доводів касаційних скарг про порушення прав потерпілих на ознайомлення з матеріалами справи в порядку ст. 290 КПК та порушення вимог ст. 159 КПК при отриманні прокурором документів, що характеризують  ОСОБА_8 , то ці обставини також треба перевірити під час нового судового розгляду.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_9 – адвоката  ОСОБА_7 задовольнити. Касаційну скаргу захисника в інтересах засудженого 
ОСОБА_8 –адвоката ОСОБА_6 задовольнити частково.
Вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 17 квітня 2018 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 22 січня 2020 року щодо ОСОБА_8 скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення,  
є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                    ОСОБА_2                               ОСОБА_3