Ухвала
Іменем України
 
13 квітня 2021року
м. Київ
 
справа № 1416/8301/12
провадження № 61-3921ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Жданової В. С. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю.,                 Коротенка Є. В., 
 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на постанову Миколаївського апеляційного суду від 27 січня              2021 року у справі за заявою товариства з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс» (далі - ТОВ «Укрдебт Плюс») про заміну стягувача у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Кредитпромбанк» (далі -                 ПАТ «Кредитпромбанк») до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, 
 
В С Т А Н О В И В :
 
У серпні 2020 року ТОВ «Укрдебт Плюс» звернулось до суду з заявою про       заміну сторони виконавчого провадження, в якій просило замінити                  стягувача у цивільній справі № 1416/8301/12-ц з публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ Дельта Банк») на його правонаступника ТОВ «Укрдебт Плюс» у зв`язку з переходом прав кредитора відповідно до договору про відступлення права вимоги № 2245/К від 13 травня 2020 року.
 
Заява мотивована тим, що в провадженні Інгульського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі - Інгульський ВДВС у м. Миколаєві ПМУМЮ (м. Одеса)) на виконанні перебуває виконавче провадження                             № 40416799 про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором на користь ПАТ «Дельта Банк».
25 лютого 2013 року Ленінським районним судом м. Миколаєва ухвалено заочне рішення по справі № 2/248/226/2013, яким позов ПАТ «Кредитпромбанк» щодо стягнення заборгованості, задоволено.
05 вересня 2017 року апеляційним судом Миколаївської області постановлено ухвалу по справі № 1416/8301/12-ц, якою задоволено заяву ПАТ «Дельта                 Банк» про заміну стягувача з ПАТ «Кредитпромбанк» на його правонаступника ПАТ «Дельта Банк».
13 травня 2020 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Укрдебт Плюс» укладено договір про відступлення прав вимоги № 2245/К, відповідно до умов якого               ТОВ «Укрдебт Плюс» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які були боржниками ПАТ «Дельта Банк».
Посилаючись на статтю 15 Закону України «Про виконавче провадження» та положення статті 378 ЦПК України, ТОВ «Укрдебт Плюс» просило про задоволення заяви.
 
Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19 листопада 2020 року у задоволенні заяви ТОВ «Укрдебт Плюс» про заміну стягувача у цивільній справі за позовом ПАТ «Кредитпромбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено.
 
Місцевий суд, відмовляючи в задоволенні заяви ТОВ «Укрдебт Плюс» про заміну стягувача, виходив з того, що ТОВ «Укрдебт Плюс» звернулось до суду з заявою про заміну сторони виконавчого провадження та посилалось, зокрема, на статтю 15 Закону України «Про виконавче провадження», але у резолютивній частині просило замінити стягувача у цивільній справі № 1416/8301/12-ц (провадження № 2/489/226/13) з ПАТ «Дельта Банк» на його правонаступника ТОВ «Укрдебт Плюс» у зв`язку з переходом прав кредитора відповідно до договору про відступлення права вимоги № 2245/К від 13 травня 2020 року, що не є тотожними поняттями.
 
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 27 січня 2021 року апеляційну скаргу ТОВ «Укрдебт Плюс» задоволено.
Ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19 листопада 2020 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким заяву ТОВ «Укрдебт Плюс» задоволено.
Замінено сторону виконавчого провадження (стягувача) у виконавчому провадженні з примусового виконання заочного рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25 лютого 2013 року у справі № 2/489/226/13 за позовом ПАТ «Кредитпромбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,               ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, з ПАТ «Дельта Банк» на ТОВ «Укрдебт Плюс».
 
Розглядаючи справу в межах заявлених вимог у даній справі, апеляційний суд виходив з правомірності укладеного договору про відступлення прав вимоги              № 2245/К від 13 травня 2020 року, оскільки його не оспорено зацікавленими особами в установленому законом порядку та не визнано недійсним за рішенням суду, відсутні також прямі вказівки норми закону про його нікчемність. Апеляційний суд вважав доведеним факт переходу до заявника прав вимоги за кредитним договором від 07 березня 2007 року № 03/1/058/07-Z та договором іпотеки від 07 березня 2007 року, а тому замінив стягувача у виконавчому провадженні на ТОВ «Укрдебт Плюс».
 
У березні 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга                      ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на постанову Миколаївського апеляційного суду від 27 січня 2021 року, яка не була оплачена судовим збором.
 
Ухвалою Верховного Суду від 17 березня 2021 року касаційну скаргу                  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишено без руху з наданням строку для усунення її недоліків, а саме, заявникам запропоновано сплатити судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 454 грн.
 
У квітні 2021 року на адресу Верховного Суду заявники надіслали квитанцію  від 01 квітня 2021 року про сплату судового збору у розмірі 454 грн.
 
У касаційній скарзі заявники, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви ТОВ «Укрдебт Плюс» про заміну стягувача у справі за позовом ПАТ «Кредитпромбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,                       ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити.
 
В обґрунтування касаційної скарги заявники зазначають, що договір                                 № 2245/К про відступлення прав вимоги за кредитним договором від 13 травня 2020 року повинен був бути підписаний тільки уповноваженою особою                    Фонду на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк», а не представником цього банку Сорокіним М. В. за довіреністю. Вважають, що договір № 2245/К про відступлення прав вимоги за кредитним договором від 13 травня 2020 року спрямований на порушення їх конституційних прав і свобод та на незаконне заволодіння їх майном, тобто порушує публічний порядок і тому є нікчемним. Вказані обставини є підставою для відмови у задоволенні заяви про заміну стягувача, як сторони виконавчого провадження № 40416799, у зв`язку з відсутністю у нього права вимоги за кредитним договором. 
 
Верховний Суд, дослідивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, оскаржуване судове рішення, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на постанову Миколаївського апеляційного суду від 27 січня 2021 року необхідно відмовити з огляду на наступне.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Апеляційним судом встановлено, що заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25 лютого 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 17 червня 2013 року, позов                   ПАТ «Кредитпромбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 07 березня 2007 року                                     № 03/1/058/07-Z у сумі 149 079, 23 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме, квартиру АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності, шляхом проведення прилюдних торгів, встановивши початкову ціну на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид нерухомого майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки нерухомого майна. В задоволенні іншої частини позову                   ПАТ «Кредитпромбанк» відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
 
08 липня 2013 року Ленінським районним судом м. Миколаєва по вищевказаній справі видано виконавчі листи.
 
Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 05 липня 2017 року у задоволенні заяви ПАТ «Дельта Банк» про заміну сторони у виконавчому провадженні за виконавчим листом від 08 липня 2013 року по справі                            № 2/489/226/13 (боржник - ОСОБА_1 ) з ПАТ «Кредитпромбанк» на ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.
 
Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 05 вересня 2017 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 22 листопада 2018 року, ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 05 липня 2017 року скасовано та постановлено нову ухвалу, якою замінено стягувача у виконавчому провадженні № 40416914 за виконавчим листом №2/489/226/13, виданим 08 липня 2013 року, (боржник - ОСОБА_1 ) на підставі заочного рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25 лютого 2013 року, з ПАТ «Кредитпромбанк» на ПАТ «Дельта Банк». 
 
Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 червня 2016 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від                   15 серпня 2016 року, замінено стягувача у виконавчому провадженні                           № 40416799 за виконавчим листом № 2/489/226/13, виданим 08 липня                         2013 року (боржник - ОСОБА_2 ) на підставі заочного рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25 лютого 2013 року, з ПАТ «Кредитпромбанк» на ПАТ «Дельта Банк».
 
13 травня 2020 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Укрдебт Плюс» укладено договір про відступлення прав вимоги № 2245/К, відповідно до якого право грошової вимоги, зокрема, за кредитним договором № 03/1/058/07-Z від                    07 березня 2007 року, укладеним між ВАТ «Кредитпромбанк» та                              ОСОБА_1 та іпотечним договором від 07 березня 2007 року, укладеним між ВАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , перейшло до ТОВ «Укрдебт Плюс».
 
Відповідно до витягу з додатку № 1 до договору № 2245/К про відступлення прав вимоги від 13 травня 2020 року, заявник отримав право вимоги за кредитним договором № 03/1/058/07-Z від 07 березня 2007 року, боржник - ОСОБА_1 та за іпотечним договором від 07 березня 2007 року, боржник та майнові поручителі - ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 .
 
Згідно інформаційної довідки про виконавче провадження, станом на 13 серпня 2020 року в Інгульському ВДВС у м. Миколаєві ПМУМЮ (м. Одеса) відкрито виконавче провадження № 40416799 за боржником - ОСОБА_2 .
 
Порядок виконання судових рішень визначений Законом України «Про виконавче провадження» .
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
 
Питання процесуального правонаступництва на стадії виконання рішення регламентовані статтею 442 ЦПК України, згідно з якою у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником. Заяву про заміну сторони її правонаступником може подати сторона (заінтересована особа), державний або приватний виконавець. 
 
Згідно статті 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу. Усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку він замінив.
 
Відповідно до частини п`ятої статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.
 
Виконавче провадження є самостійною стадією судового процесу, сторони виконавчого провадження належать до учасників справи, а отже, якщо процесуальне правонаступництво має місце на стадії виконавчого провадження, заміна сторони виконавчого провадження означає й заміну учасника справи.
 
Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 листопада 2020 року у справі № 916/617/17.
 
Апеляційним судом встановлено, що ТОВ «Укрдебт Плюс» звернулось до суду з заявою про заміну саме сторони виконавчого провадження та посилалось, зокрема, і на статтю 15 Закону України «Про виконавче провадження», хоча в резолютивній частині і просило замінити стягувача у цивільній справі                            № 1416/8301/12-ц (провадження № 2/489/226/13) з ПАТ «Дельта Банк» на його правонаступника ТОВ «Укрдебт Плюс» у зв`язку з переходом прав кредитора відповідно до договору про відступлення права вимоги № 2245/К від 13 травня 2020 року.
 
Однак це не є перешкодою для самостійного визначення судом ефективного способу захисту та застосування тих норм права, які регулюють спірні правовідносини, виходячи з фактичних правовідносин, які встановлені судом під час розгляду справи, оскільки підставами звернення, які суд не може змінити без згоди особи, яка звернулася до суду, є обставини, якими остання обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону. Тому в разі посилання заявника не на ту норму закону, суд уточнює підстави звернення й застосовує норму закону, яка їм відповідає, незалежно від згоди на це заявника.
 
Договір про відступлення прав вимоги № 2245/К від 13 травня 2020 року, укладений між ПАТ «Дельта банк» та ТОВ «Укрдебт Плюс», від імені                            ПАТ «Дельта банк» підписаний представником АТ «Дельта банк»                           Сорокіним М. В., який діє на підставі довіреності, виданої Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта банк» Кадировим В. В., який діє на підставі Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.
 
Відповідно до частини другої статті 37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень має право, зокрема, вчиняти будь-які дії та приймати рішення, що належали до повноважень органів управління і органів контролю банку.
 
На виконання своїх повноважень уповноважена особа Фонду: діє без довіреності від імені банку, має право підпису будь-яких договорів (правочинів), інших документів від імені банку; видає накази та розпорядження, дає доручення, обов`язкові до виконання працівниками банку (частина четверта статті 37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).
 
Аналіз указаної норми права свідчить про відсутність заборони уповноваженій особи Фонду права видавати довіреності третім особам для здійснення представництва банку під час укладення договорів, оскільки уповноважена особа Фонду згідно статті 37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» має право вчиняти будь-які дії та приймати рішення, що належали до повноважень органів управління і органів контролю банку.
 
Положення Закону України «Про виконавче провадження», стаття 442 ЦПК України, статті 512, 514 ЦК України, свідчать про те, що у разі передання кредитором своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) чи правонаступництва (припинення юридичної особи шляхом злиття, приєднання, поділу, перетворення або ліквідації, спадкування) на стадії виконання судового рішення відбувається вибуття кредитора. Така заміна кредитора відбувається поза межами виконавчого провадження у разі смерті кредитора, припинення юридичної особи чи відступлення права вимоги. У зв`язку із такою заміною кредитора відбувається вибуття цієї особи з виконавчого провадження, у зв`язку із чим припиняється її статус сторони виконавчого провадження і її заміна належним кредитором проводиться відповідно до частини п`ятої статті 15 Закону України «Про виконавче провадження», статті 442 ЦПК України за заявою заінтересованої сторони зобов`язання, якою є правонаступник, що отримав від попереднього кредитора всі права та обов`язки в зобов`язанні, у тому числі і право бути стороною виконавчого провадження. За таких обставин звернення правонаступника кредитора із заявою про надання йому статусу сторони виконавчого провадження (стягувача) є обґрунтованим.
 
Отже, підставою для заміни сторони виконавчого провадження, тобто процесуального правонаступництва, є правонаступництво у матеріальних правовідносинах, унаслідок якого відбувається вибуття сторони зі спірних або встановлених судом правовідносин і переходу до іншої особи прав і обов`язків вибулої сторони в цих правовідносинах.
 
Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін. Зміна кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги із зазначенням у договорі обсягу зобов`язання, яке передається на стадії виконання судового рішення, не обмежує цивільних прав учасників спірних правовідносин.
 
Заявник у даній справі подав заяву про заміну сторони виконавчого провадження з метою реалізації в майбутньому своїх прав як правонаступника первісного кредитора за кредитним зобов`язанням, яке залишилося не виконаним.
Вибуття первісного кредитора і заміна його новим не скасовує обов`язковості виконання рішення суду, при цьому реалізувати право на примусове стягнення присуджених судом сум можливо лише шляхом заміни сторони стягувача у виконавчому провадженні, оскільки новий кредитор, без вирішення питання про заміну сторони у зобов`язанні, не має права звернутись до органу державної виконавчої служби із заявою про примусове виконання рішення суду.
 
Слід також зазначити, що відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого старий кредитор передає свої права в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов`язується або не зобов`язується їх оплатити. Відступлення права за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Цей договір може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов`язок нового кредитора надати старому кредитору якесь майнове надбання замість отриманого права вимоги. У такому випадку на відносини цесії поширюється положення про договір купівлі-продажу, оскільки частиною третьою статті 656 ЦК України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру.
 
Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення, або в силу прямої вказівки закону.
 
Відповідно до витягу з додатку № 1 до договору № 2245/К про відступлення прав вимоги від 13 травня 2020 року, заявник отримав право вимоги за кредитним договором № 03/1/058/07-Z від 07 березня 2007 року, боржник - ОСОБА_1 та за іпотечним договором від 07 березня 2007 року, боржник та майнові поручителі - ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 .
 
Розглядаючи справу в межах заявлених вимог у даній справі, апеляційний суд виходив з правомірності укладеного договору про відступлення прав вимоги                № 2245/К від 13 травня 2020 року, оскільки його не оспорено зацікавленими особами в установленому законом порядку та не визнано недійсним за рішенням суду, відсутні також прямі вказівки норми закону про його нікчемність.
 
Аналогічну правову позицію викладено Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду Верховного Суду у постанові від 17 січня 2020 року у справі № 916/2286/16 та Касаційним господарським судом Верховного Суду у постанові від 17 лютого 2020 року у справі № 910/5737/15.
 
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважав доведеним факт переходу до заявника прав вимоги за кредитним договором від 07 березня 2007 року                       № 03/1/058/07-Z та договором іпотеки від 07 березня 2007 року, а тому замінив стягувача у виконавчому провадженні на ТОВ «Укрдебт Плюс.
 
Доводи, зазначені у касаційній скарзі, щодо неправильного застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права не знайшли свого підтвердження, правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, що свідчить про необґрунтованість скарги, а отже відсутні підстави для відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на постанову Миколаївського апеляційного суду від 27 січня 2021 року.
 
Колегія суддів встановила, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки висновок апеляційного суду перебуває у відповідності до висновку Верховного Суду, викладеного в постановах Великої Палати Верховного Суду від                              03 листопада 2020 року у справі № 916/617/17, Об`єднаної палати Касаційного господарського суду Верховного Суду від 17 січня 2020 року у справі                           № 916/2286/16, Верховного Суду від 17 лютого 2020 року у справі                                  № 910/5737/15, тобто, апеляційним судом врахований висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.
 
Постанова Миколаївського апеляційного суду від 27 січня 2021 року ґрунтується на вимогах чинного законодавства.
 
Відповідно до частини першої статті 394 ЦПК України одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
 
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвал, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
З огляду на викладене, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на постанову Миколаївського апеляційного суду від 27 січня 2021 рокуслід відмовити з підстав, встановлених частиною четвертої статті 394 ЦПК України.
 
Керуючись частинами четвертою, п`ятою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
У Х В А Л И В :
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на постанову Миколаївського апеляційного суду від 27 січня 2021 року у справі за заявою товариства з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс» про заміну стягувача у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Кредитпромбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:	В. С. Жданова	
 	А. Ю. Зайцев	
 	Є. В. Коротенко