ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

22 червня 2021 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 740/2942/20
Головуючий у першій інстанції – Ковальова Т. Г.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/858/21

Чернігівський апеляційний суд у складі:
головуючої - судді Шитченко Н.В.,
суддів Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,
із секретарем: Зіньковець О.О.,
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , Ніжинська міська рада Чернігівської області,
розглянув у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 8 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Ніжинської міської ради Чернігівської області про визнання права власності на частку житлового будинку за набувальною давністю,
місце ухвалення судового рішення – м. Ніжин,
час проголошення рішення – 16 год. 23 хв,
дата складання повного тексту рішення суду першої інстанції – 9 квітня 2021 року.

                                      У С Т А Н О В И В:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_3 , Ніжинської міської ради, у якому просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на 3/28 частин житлового будинку із надвірними будівлями, що розташований по АДРЕСА_1 , які належать на праві власності ОСОБА_3 . У подальшому позивач уточнив свої вимоги та просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на 3/28 частин указаного житлового будинку із надвірними будівлями, які належать на праві власності ОСОБА_2 .
У мотивування заявлених вимог зазначав, що він разом з ОСОБА_3 є співвласниками зазначеного житлового будинку, зокрема, йому на праві власності належить 25/28 частин, а відповідачу – 3/28 частин. Останній з 2004 року у будинку не проживає, майном не цікавиться, участі в оплаті комунальних послуг не приймає, ремонтних робіт не здійснює, тобто жодних дій щодо володіння, користування чи розпорядження належною йому власністю не вчиняє.
У той же час, він зареєстрований та постійно проживає у будинку з 2004 року, сплачує комунальні та інші послуги за утримання не тільки своєї частки, а житлового будинку в цілому, тому відповідно до положень ч.ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України вважає, що набув право власності на спірне майно (частку відповідача ОСОБА_3 ) за набувальною давністю.
Ухвалою від 12 січня 2021 року Ніжинський міськрайонний суд замінив неналежного відповідача ОСОБА_3 на належного ОСОБА_3 (а.с. 110).
Заочним рішенням від 08 квітня 2021 року Ніжинський міськрайонний суд відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Ніжинської міської ради Чернігівської області про визнання права власності на частку житлового будинку за набувальною давністю. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на необґрунтованість судового рішення, просить скасувати його та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції залишив поза увагою ту обставину, що на момент набуття позивачем права власності на свою частку будинку та протягом наступних 16 років йому не було відомо те, хто являється власником решти 3/28 частин житлового будинку.
Позивач зазначає, що лише у 2020 році, тобто, після 16 років безперервного, відкритого і добросовісного володінням всім житловим будинком в цілому, дізнався про те, що 3/28 частин належать ОСОБА_3 , як спадкоємцю після померлої у 1980 році ОСОБА_3 . Проте, вже понад 40 років відповідач не цікавиться спірною нерухомістю, не приймає участі у сплаті комунальних послуг, не вчиняє жодних дій щодо оформлення та користування житлом.
Наполягає на тому, що добросовісно заволодів нерухомим майном у розумінні положень ст. 344 ЦК України, виявивши фактичну чесність у своїй поведінці та прагненні сумлінно захистити свої цивільні права, будучи впевненим, що на спірне майно не претендують інші особи, і він отримав його за таких обставин, які є достатніми для отримання права власності. 
Відповідачем ОСОБА_3 та Ніжинською міською радою відзив на апеляційну скаргу у встановлений термін не подавався.
Вислухавши суддю-доповідача, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду – без змін, виходячи з наступного.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що при вселенні у будинок позивач достовірно знав, що 3/28 частки домоволодіння, право власності на яку за набувальною давністю він просить визнати, йому на праві власності не належать, тобто на початковий момент користування усім будинком ОСОБА_1 знав про неправомірність заволодіння ним 3/28 частин і не був впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання ним права власності на нього. Сам лише факт користування спірним приміщенням не дає підстав для задоволення позовних вимог відповідно до ст. 344 ЦК України.
Також районний суд констатував, що непроживання ОСОБА_3 з 2004 року у спірному помешканні, відсутність зацікавленості у нерухомості, не взяття  участі в оплаті комунальних послуг та здійсненні ремонтних робіт, не вчинення дій щодо володіння чи користування власністю не передбачені ст. 344 ЦК України як підстави для визнання за позивачем права власності за набувальною власністю.
Суд апеляційної інстанції погоджується з прийнятим висновком суду, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства. 
У справі встановлено, що станом на 17 березня 2005 року право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 належало в рівних частинах ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , що підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 47).
ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 26), а ОСОБА_3 – 05 грудня 1980 року (а.с. 25).
З матеріалів спадкової справи № 165/2005, заведеної після померлої ОСОБА_4 (а.с. 63-89), та спадкової справи № 454/1981, заведеної після померлої ОСОБА_3 (а.с. 34-62), які були надані на запит районного суду, вбачається, що спадщину після смерті ОСОБА_3 прийняли наступні особи: ОСОБА_5 – 13/28 частин вищевказаного житлового будинку, ОСОБА_6 – 3/28 частин, ОСОБА_7 – 3/28 частин, ОСОБА_8 – 3/28 частин (спадщину після смерті якого прийняла ОСОБА_9 ), ОСОБА_3 (відповідач у справі) – 3/28 частин та ОСОБА_10 – 3/28 частин. Свідоцтво про право на спадщину за законом на ім`я ОСОБА_3 не видавалося.   
На підставі договору дарування частки жилого будинку від 06 жовтня 2005 року, укладеним між ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 з одного боку та ОСОБА_1 з іншого, останньому на праві приватної власності належить 19/28 частин жилого будинку, який розташований в АДРЕСА_1 , з відповідною часткою господарчих та побутових споруд (а.с. 6).
Згідно з іншим договором дарування частки у праві власності на житловий будинок від 03 липня 2018 року, укладеним між ОСОБА_9 та ОСОБА_1 , позивач прийняв безоплатно у власність 3/28 частки у праві власності на житловий будинок з відповідною часткою господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 7).
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 25 вересня 2018 року ОСОБА_1 , як спадкоємець померлої ОСОБА_10 , прийняв у спадщину 3/28 часток житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 8).
Загалом, позивачу на праві приватної власності належить 25/28 часток вищевказаного житлового будинку, що підтверджується й інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (а.с. 16-18).
Довідки, видані Ніжинським ЦОК ТОВ «Енера Чернігів», КП «Ніжинське управління водопровідно-каналізаційного господарства» та КП «ВУКГ» на ім`я ОСОБА_1 .Ю свідчать про те, що заборгованість зі сплати за комунальні послуги по домогосподарству по АДРЕСА_1 відсутня (а.с. 13, 14, 15).
Згідно з повідомленням відділу квартирного обліку, приватизації житла та ведення реєстру територіальної громади Ніжинської міської ради інформація про реєстрацію ОСОБА_3 , 1939 року народження, за адресою АДРЕСА_1 відсутня  (а.с. 114).   
Звернувшись з позовом про визнання за набувальною давністю права власності на 3/28 частин спірного житла, ОСОБА_1 зазначав, що він відкрито, безперервно та добросовісно володіє приміщенням з 2004 року, оскільки фактично користується всім будинком в цілому, сплачує комунальні послуги та проводить поточні ремонтні роботи.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.
У відповідності до приписів ст.ст. 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес.
За змістом ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. 
Відповідно до приписів ст.ст. 321, 328 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. 
Частиною 1 ст. 344 ЦК України визначено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном – протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.
У своїй постанові від 16 січня 2019 року у справі № 306/1978/16-ц Верховний Суд зазначив, що, аналізуючи поняття добросовісності володіння, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю за ст. 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.
Також Верховний Суд указав, що правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності (постанова від 18 березня 2021 року у справі № 389/2946/16-ц).
Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Зважаючи на вищенаведені норми та дослідивши обставини справи в сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що висновок районного суду про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання за ним права власності за набувальною давністю за наявністю для цього законних підстав ґрунтується на матеріалах справи, відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Так, за матеріалами справи встановлено, що на день звернення з позовом і на даний час ОСОБА_1 є власником 25/28 частин житлового будинку з відповідною часткою господарських споруд та будівель, що розташований по АДРЕСА_2 частин він набув у власність у 2005 та 2018 роках як обдарований, і 3/28 частин – у 2018 році як спадкоємець.
Тобто, поступово і від різних володільців набуваючи у приватну власність 25/28 частин житлового будинку, позивач не міг не усвідомлювати наявність можливого спадкоємця або співвласника решти частини нерухомого майна, що йому не належала. 
Відповідач ОСОБА_3 відповідно до приписів ст.ст. 524, 549 ЦК УРСР (який був чинний на час виникнення правовідносин спадкування) є таким, що фактично прийняв спадщину у вигляді 3/28 частин вищевказаного житлового будинку шляхом подання у визначений законом строк заяви про прийняття спадщини після смерті рідної сестри, яка наявна у матеріалах спадкової справи, що була заведена після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 . 
Свідоцтво про право на спадщину за законом на ім`я ОСОБА_3 не видавалося, відмови нотаріуса про видачу такого свідоцтва матеріали спадкової справи справи не містять, що не позбавляє відповідача можливості, з урахуванням ст. 561 ЦК УРСР, у будь-який час звернутися до нотаріальної контори за одержанням свідоцтва про право на спадщину за законом. Отже, як правильно зазначив районний суд, неоформлення ОСОБА_3 правовстановлюючих документів на належну частку у спадковому майні не позбавляє його права на спадщину і не свідчить про відмову від таких прав.
Верховний Суд у постанові від 28 квітня 2020 року у справі № 552/1354/18 указав, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. У той же час, стверджуючи про добросовісне заволодіння чужим майном, ОСОБА_1 у позові не спростовує та зазначає про наявність фактичного власника спірних 3/28 частин житлового будинку – відповідача ОСОБА_3 .  
На переконання колегії суддів є правильним твердження суду першої інстанції про те, що, розпочавши користування садибою в цілому, позивач напевно знав про неправомірність заволодіння ним 3/28 частин будинку, проте, достовірно не впевнився у тому, що на спірне майно не претендують інші особи, і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання ним права власності на нього.  
Посилання скаржника у апеляційній скарзі на те, що відповідач ОСОБА_3 з 2004 року не проживає у спірному будинку, не цікавиться своєю нерухомістю, не бере участі в оплаті комунальних послуг та не здійснює поточних ремонтних робіт приміщення не беруться до уваги апеляційного суду, оскільки наведені обставини не передбачені ст. 344 ЦК України як підстави для визнання за позивачем права власності за набувальною давністю, про що також указав суд першої інстанції у своєму рішенні. 
Беручи до уваги наведене, колегія суддів дійшла до переконання, що суд першої інстанції правильно визначив наявність правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . Доводи апеляційних скарг цього висновку суду не спростовують і не дають підстав для скасування судового рішення, яке постановлено з дотриманням вимог закону.                           
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -

                                      П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а заочне рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 8 квітня 2021 року – без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 червня 2021 року. 

Головуючий:                                             Судді: