ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2021 року	Львів	Справа № 300/3982/20 пров. № А/857/7825/21	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді:                                               Матковської З.М.,
суддів:                                                             Кузьмича С.М., Шавеля Р.М.,
при секретарі судового засідання:                     Герман О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29 березня 2021 року у справі №300/3982/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання до вчинення дій (головуючий суддя першої інстанції – Чуприна О.В., розглянута за правилами спрощеного позовного провадження, місце ухвалення – м. Івано-Франківськ, дата складання повного тексту – 29.03.2021р.),-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративний позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання до вчинення дій.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідачем протиправно в порушення приписів пункту 15 розділу ІІІ Інструкції з організації речового забезпечення в Національній гвардії України в мирний час та особливий період, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.06.2017 за №475, пункту 4 Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №178 від 16.03.2016, не виплачено на день звільнення грошову компенсацію за неотримане речове майно в розмірі 21 821,15 гривень, як військовослужбовцю, який проходив службу у Військовій частині НОМЕР_1 . ОСОБА_1 вважає протиправною відмову відповідача у виплаті грошової компенсації за невикористане речове майно, належну на час звільнення, посилаючись на те, що позивач під час проходження військової служби та безпосередньо при звільненні не звертався із заявою (рапортом) про виплату такої грошової компенсації. Просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29 березня 2021 року позов задоволено. Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у виплаті ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 (ідентифікаційний код юридичної особи НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) компенсацію за вартість неотриманого речового майна у розмірі 21 821,15 гривень (двадцять одна тисяча вісімсот двадцять одна гривня п`ятнадцять копійок), відповідно до Довідки про вартість майна, що належить до видачі солдату ОСОБА_1 за №61.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідачем подана апеляційна скарга в якій зазначає, що не погоджується з рішенням суду першої інстанції, оскільки  таке суперечить нормам матеріального та процесуального права. Зокрема апелянт вказує на те, що предметом спору даній справі є перевірка правомірності невиплати позивачу грошової компенсації вартості за неотримане речове майно після його звільнення з військової служби, оскільки він звільнений 02.08.2017 року, виключений зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 04.08.2017 року, а з заявою про виплату йому грошової компенсації за неотримане речове майно звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 тільки 23.07.2020 року. Тобто після 2 років 11 місяців 19 днів після звільнення з військової служби, яку проходив в військовій частині НОМЕР_1 . Тобто ОСОБА_1 звернувся щодо виплати грошової компенсації замість неодержаного речового майна військовослужбовцям вже фактично не будучі військовослужбовцем, а Постановою Кабінетів Міністрів України від 16 березня 2016 року №178 чітко визначено категорію осіб - військовослужбовець, та не маючи права на вказану грошову компенсацію. Апелянт звертає увагу, що після звільнення військовослужбовців з військової служби, належна компенсація не виплачувалась, оскільки Бюджетний кодекс України не передбачає проведення виплат за прострочені зобов`язання. З урахуванням наведеного просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Учасники справи в судове засідання не прибули, хоча належним чином були повідомлені про дату судового засідання. Згідно із ч. 2 ст. 313 КАС України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено та з матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 до 02.08.2017 проходив службу у Військовій частині НОМЕР_1 , що засвідчується поясненнями відповідача, зазначеними у відзиві на позов, та додатково копією посвідчення серії НОМЕР_4 , виданого 27.11.2017 Івано-Франківським обласним військовим комісаріатом.
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 02.08.2017 за №144 ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення, у зв`язку із звільненням з військової служби.
ОСОБА_1 звернувся до Військової частини НОМЕР_1 із заявою, датовану 23.07.2020, про надання довідки про вартість речового майна, що належить до видачі позивачу, а також виплату грошової компенсації за невикористане речове майно у період проходження військової служби.
Військова частина НОМЕР_1 розглянула вказану заяву, яка надійшла 11.08.2020 за вхідним номером №Г-100, та листом від 11.09.2020 за №350/484/4/1392 відмовила ОСОБА_1 у виплаті грошової компенсації за невикористане речове майно, мотивуючи відсутністю звернення позивача, під час проходження військової служби та безпосередньо при звільненні, із заявою (рапортом) про виплату такої грошової компенсації. Окрім вказаного відповідач вказав, що сума вартості речового майна, що належить до видачі відповідно до довідки №61 від 02.08.2017 становить 21 821,15 гривень.
За змістом довідки №61, розмір компенсації за речове майно до виплати ОСОБА_1 становить 21 821,15 гривень. 
Вважаючи вказану відмову Військової частини НОМЕР_1 протиправною і такою, що порушує його право на отримання грошової компенсації за невикористане речове майно у сумі 21 821,15 гривень, право на отримання якого набув при перебуванні на військовій службі, позивач звернувся до Івано-Франківського окружного адміністративного суду із позовом з вимогою зобов`язати відповідача виплатити таку компенсацію.
Суд першої інстанції позов задовольнив з тих підстав, що позовні вимоги про визнання протиправними дій щодо відмови у виплаті грошової компенсації за невикористане речове майно та зобов`язання виплатити грошову компенсацію за невикористане речове майно у сумі 21 821,15 гривень є обґрунтованими.
Проте, колегія суддів апеляційного суду вважає такі висновки суду першої інстанції невірними з огляду на наступне.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
Відповідно до пункту 17 частини першої статті 4 КАС України публічною службою є, зокрема, військова служба.
Спірні правовідносини виникли у зв`язку з невиплатою позивачу у день звільнення з військової служби грошової компенсації вартості речового майна, яким він не був забезпечений під час проходження військової служби.
Таким чином, за характером спірних правовідносин і їх суб`єктним складом цей спір є публічно-правовим спором з приводу проходження і звільнення з публічної служби, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів.
Включення грошової компенсації вартості за неотримане речове майно до складу належних звільненому військовослужбовцю сум у розумінні приписів статті 116 КЗпП України та необхідність застосування передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності в разі невиплати такої компенсації на день виключення особи зі списків особового складу військової частини підтверджено сталою судовою практикою розгляду цієї категорії адміністративних справ (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року (справа №821/1083/17), постанова Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року (справа №480/3105/19).
Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Частиною другою цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.
Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.
Водночас частиною першою статті 233 КЗпП України, яка регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, встановлено норму про те, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Про необхідність застосування тримісячного строку позовної давності для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався, офіційно розтлумачено і в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу.
Проте слід мати на увазі, що відповідно до статей 3 і 221 КЗпП України в порядку, передбаченому главою XV цього Кодексу, підлягають розгляду індивідуальні трудові спори працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої приналежності.
За приписами частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України справи, що виникають з трудових правовідносин, суди розглядають у порядку цивільного судочинства. При цьому норми Цивільного кодексу України визначають загальну позовну давність тривалістю у три роки (стаття 257) та передбачають можливість установлення законом для окремих видів вимог спеціальної позовної давності (стаття 258), яка може бути скороченою або більш тривалою за загальну позовну давність.
Виходячи з цього, встановлений у частині першій статті 233 КЗпП України тримісячний строк є скороченим строком позовної давності, в межах якого працівник може звернутися до суду в порядку цивільного судочинства з вимогою про вирішення трудового спору.
Натомість строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у статті 122 КАС України і частина п`ята цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо частини другої цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців.
Отже, з огляду на те, що строк звернення до суду за вирішенням цього публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні охоплюється спеціальною нормою частини п`ятої статті 122 КАС України, відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах частини першої статті 233 КЗпП України.
Як слідує з матеріалів справи, на підставі наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 02.08.2017 за №144 ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення.
ОСОБА_1 звернувся до Військової частини НОМЕР_1 із заявою, датовану 23.07.2020, про надання довідки про вартість речового майна, що належить до видачі позивачу, а також виплату грошової компенсації за невикористане речове майно у період проходження військової служби.
Військова частина НОМЕР_1 розглянула вказану заяву, яка надійшла 11.08.2020 за вхідним номером №Г-100, та листом від 11.09.2020 за №350/484/4/1392 відмовила ОСОБА_1 у виплаті грошової компенсації за невикористане речове майно, мотивуючи відсутністю звернення позивача, під час проходження військової служби та безпосередньо при звільненні, із заявою (рапортом) про виплату такої грошової компенсації. Окрім вказаного відповідач вказав, що сума вартості речового майна, що належить до видачі відповідно до довідки №61 від 02.08.2017 становить 21 821,15 гривень.
У справі, що розглядається, позивач звернувся до адміністративного суду з позовом про стягнення компенсації за вартість неотриманого речового майна, який подано до суду 29.12.2020, тобто з пропуском місячного строку з дня розрахунку, не зазначивши підстав для поновлення цього строку.
Таким чином, встановивши, що позовна заява про стягнення компенсації за вартість неотриманого речового майна подана позивачем до суду після спливу місячного строку звернення до суду, та без з`явлення позивачем обставин, які б свідчили про поважність причин його пропуску, суд першої інстанції повинен був залишити позов без розгляду.
Відповідно до частини першої статті 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.
Враховуючи викладене, судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми процесуального права, відтак оскаржуване рішення суду відповідно до вимог статті 319 КАС України підлягає скасуванню з одночасним прийняттям постанови про залишення позову без розгляду з наведених вище підстав.
Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 319, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 – задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29 березня 2021 року у справі №300/3982/20 – скасувати та прийняти постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання до вчинення дій – залишити без розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	З. М. Матковська 	
судді	 	С. М. Кузьмич 	
 	 	Р. М. Шавель 	
Повне судове рішення складено 24.05.2021р.