ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2021 р.	Справа № 520/16518/2020	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,
Суддів: П`янової Я.В. ,  Спаскіна О.А. ,
за участю секретаря судового засідання  Мироненко А.А., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 08.02.2021 р. (постановлене суддею  Супрун Ю.О., повний текст якого складено 09.02.2021 р.) по справі № 520/16518/2020 за позовом ОСОБА_1 до Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області, третя особа -  ОСОБА_2 ,   про визнання незаконним та скасування розпорядження, зобов`язання вчинити певні дії,
                                                  ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області, в якому просив: визнати незаконним та скасувати розпорядження голови Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області від 05.08.2019 р. № 365, яким затверджено "Детальний план території для визначення можливості розміщення станції технічного обслуговування легкових автомобілів за межами населених пунктів на території Малоданилівської селищної ради Дергачівського району Харківської області; визнати незаконним та скасувати розпорядження голови Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області від 23.09.2020 р. № 334 "Про зміну цільового призначення земельної ділянки, що перебуває у власності ОСОБА_2 "
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 08.02.2021 р. закрито провадження у справі № 520/16518/2020 в частині позовних вимог про визнання незаконним та скасування Розпорядження голови Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області від 23.09.2020 р. № 334 "Про зміну цільового призначення земельної ділянки, що перебуває у власності ОСОБА_2 " та роз`яснено позивачу, що розгляд даної справи віднесено до суду загальної юрисдикції в порядку цивільного судочинства.
Позивач, не погодившись із ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 08.02.2021 р. та передати справу   на розгляд до суду першої інстанції.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: вимог Кодексу адміністративного судочинства України   та на не відповідність висновків суду обставинам справи, оскільки правовідносини, які є предметом розгляду у справі, що розглядається є аналогічними у справі № 752/1666/17-ц, не пов`язані ні з виникненням права власності на земельну ділянку у третьої особи як у справі № 1340/3580/18, ні с захистом права власності на земельну ділянку належну позивачу як у справі № 344/11630/17.
Третя особа до суду апеляційної інстанції   надав відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.  
У судовому засіданні представник позивача вимоги апеляційної скарги підтримав та просив скасувати ухвалу суду першої інстанції.
У судовому засіданні представник третьої особи заперечував проти апеляційної скарги та просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.
Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Закриваючи провадження в частині позовних вимог про визнання незаконним та скасування Розпорядження голови Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області від 23.09.2020 р. № 334 "Про зміну цільового призначення земельної ділянки, що перебуває у власності ОСОБА_2 ", суд першої інстанції виходив з того, що, що розгляд даної справи віднесено до суду загальної юрисдикції в порядку цивільного судочинства.
Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Згідно із ч. 1   ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до         статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод       від 04.11.1950 р. (далі - Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Європейський суд з прав людини у справі "Zаndv. Аustria" від 12.10.1978 р. вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з (...) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (...)". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.
Згідно з п.п. 1, 2 ч. 1   ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України,      адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.
Пунктом 7 частини 1   статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України   встановлено, що суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Відповідно до ч. 1      ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Аналіз вищезазначених норм закону вказує, що до юрисдикції адміністративних судів віднесено розгляд тих справ, де предметом спору є порушення прав, свобод чи інтересів конкретної особи зі сторони суб`єкту владних повноважень саме у сфері публічно-правових відносин.
Крім того, публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад і участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку із чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Також визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі й обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися “судом, встановленим законом” у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.
Аналогічний висновок, викладений у постановах Верховного Суду від 16.07.2020 по справі № 814/435/16, у постанові від 11.11.2020 по справі № 820/4413/17.
У свою чергу, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
          Аналогічний висновок, викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 685/1346/15-а, від 19.02.2020 р. у справі № 1340/3580/18 та у постанові Верховного Суду від 03.03.2021 р. у справі № 1.380.2019.003438 (провадження №К/9901/27982/20).
Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, зокрема, про визнання незаконним та скасування Розпорядження голови Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області від 23.09.2020 р. № 334 "Про зміну цільового призначення земельної ділянки, що перебуває у власності ОСОБА_2 ", цільове призначення якої змінюється із земель для ведення особистого селянського господарства на ділянку для розміщення та експлуатації об`єктів дорожнього сервісу.
Між тим, позовні вимоги обґрунтовано необхідністю захисту права позивача та ОСОБА_3 як суміжного землекористувача (згідно з Державним актом від 29.10.1996 р. № 1023).
З матеріалів справи встановлено, що третя особа, ОСОБА_2 , є власником суміжної земельної ділянки, яка належать йому на праві власності згідно державного акту на право власності на земельну ділянку від 26.05.2008 р., що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06.12.2019, індексний номер витягу 191889021, номер запису про право власності 34505438, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1980032763220, цільове призначення якої було змінене оскаржуваним рішенням.
Відповідно до ст. 373 Цивільного кодексу України, право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення.
Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 фактично направлені на зміну цільового призначення земельної ділянки, яка перебуває у приватній власності третьої особи, тобто стосується права власності на земельну ділянку, суд апеляційної інстанції вважає, що даний спір не має ознак публічно-правового спору, оскільки цей спір не пов`язаний із захистом прав, свобод чи інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, що виключає його розгляд у порядку адміністративного судочинства. Правовідносини, що склалися між сторонами, є цивільно-правовими та не можуть бути предметом спору в адміністративному процесі, оскільки в цьому випадку є спір про право цивільне, а саме про визнання прав, свобод та інтересів, що виникають із майнових (земельних) відносин.
Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Юрисдикція цивільних справ визначена ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України, згідно з якою суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що позивач не є суб`єктом звернення та стороною у публічно-правових відносинах щодо зміни цільового призначення земельної ділянки, що належить третій особі на праві власності.
Враховуючи наведене, беручи до уваги, що спірні правовідносини пов`язані із захистом порушеного, на думку позивача, його права як суміжного землекористувача, а також те, що третьою особою вже зареєстровано право власності на земельну ділянку, суд апеляційної інстанції вважає, що даний спір в частині визнання незаконним та скасування Розпорядження голови Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області від 23.09.2020 №334 "Про зміну цільового призначення земельної ділянки, що перебуває у власності ОСОБА_2 ", виник у сфері приватноправових відносин не є публічно-правовим, у зв`язку з чим юрисдикція адміністративних судів, що встановлена статтею 19 Кодексу адміністративного судочинства України, на нього не поширюється. 
За таких обставин розглядуваний спір підлягає розгляду в порядку цивільного, а не адміністративного судочинства.
Аналогічні висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 р. у справі № 1340/3580/18 та від 27.02.2019 р. у справі № 344/11630/17.
Із врахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для закриття провадження в частині позовних вимог про визнання незаконним та скасування Розпорядження голови Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області від 23.09.2020 р. № 334 "Про зміну цільового призначення земельної ділянки, що перебуває у власності ОСОБА_2 " у справі, у зв`язку з тим, що даний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Таким чином, суд апеляційної інстанції, переглянувши, у межах апеляційної скарги, ухвалу суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення відповідно до   вимог матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 08.02.2021 р.- без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апелянта спростовані приведеними вище обставинами та нормативно-правовим обґрунтуванням.
Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справіri v. Finland   від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Однак, згідно із п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі   Ruiz Torija v. Spain   від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Керуючись ст.ст. 242, 243, 250,   286, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 361, 368 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 08.02.2021 р. по справі № 520/16518/2020 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили  з дати її прийняття та може бути оскаржена  протягом тридцяти днів з дня  складення повного судового рішення шляхом подачі  касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.   

Головуючий суддя 		О.В. Присяжнюк	
Судді	   	Я.В. П`янова    О.А. Спаскін   	
Повний текст постанови складено  27.04.2021 р.