Номер провадження: 22-ц/813/1624/21 
Номер справи місцевого суду: 495/3407/20
Головуючий у першій інстанції Боярський О.О.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13.05.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
           головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
                                суддів: Громіка Р.Д., Дришлюка І.А.,
                   при секретарі: Павлючук Ю.В., 
 
            переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17 червня 2020 року про визначення адміністративної юрисдикції за позовом ОСОБА_1 до Білгород-Дністровської міської ради про скасування рішення узгоджувальної комісії по розгляду земельних спорів, -
 
в с т а н о в и в:
 
16 червня 2020 року до Білгород-Дністровського міськрайонного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про скасування рішення узгоджувальної комісії по розгляду земельних спорів Білгород-Дністровської міської ради від 20 лютого 2018 року, яке не відповідає нормативно-правовим актам України та порушує право ОСОБА_1 на приватизацію земельної ділянки по обслуговуванню будинку АДРЕСА_1 , та зобов`язання державного земельного кадастру зняти з обліку зареєстровану земельну ділянку за рішенням узгоджувальної комісії від 20 лютого 2018 року.
Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17 червня 2020 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Білгород-Дністровської міської ради про скасування рішення узгоджувальної комісії по розгляду земельних спорів. Суд роз`яснив ОСОБА_1 право на звернення до Одеського окружного адміністративного суду.
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.
У судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони по справі не з`явились, але про розгляд справи вони сповіщались належним чином та завчасно. 
Відповідно до ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.
Явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим  розглянути справу за відсутності її учасників.
Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлене 13 травня 2021 року. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у апеляційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна  скарга підлягає задоволенню за таких підстав. 
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні  та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно  до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.
Пунктом 34 частини першої статті 26 Закону України від 21 травня 1997 року №280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад входить вирішення відповідно до закону питань з врегулювання земельних відносин.
Відповідно до статті 2 ЗК України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) земельні відносини – це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Об`єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї).
Статтею 9 ЗК України передбачені повноваження міськради у галузі регулювання земельних відносин, зокрема, розпорядження землями територіальної громади міста; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.
Конституційний Суд України в пункті 4 мотивувальної частини Рішення від  16 квітня 2009 року №7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. У зв`язку з прийняттям цих рішень виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, у тому числі отримання державного акта на право власності на земельну ділянку, укладення договору оренди землі.
Згідно із частиною 1 статті 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
У відповідності до частини 1 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування», рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Адміністративні суди не розглядають позовні вимоги, які є похідними від вимог у приватно-правовому спорі і заявлені разом з ними, якщо цей спір підлягає розгляду в порядку іншого, ніж адміністративне, судочинства і знаходиться на розгляді відповідного суду (частини 3).
Частина 2 статті 20 КАС України, окружним адміністративним судам підсудні всі адміністративні справи, крім визначених частиною першою цієї статті.
Згідно із пунктом 1 частини 1 статті 186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Відмовляючи у відкриття провадження, суд першої інстанції виходив з того, що предметом розгляду даного позову є дії органу місцевого самоврядування, оскільки рішення узгоджувальної комісії не є рішенням суб`єкта владних повноважень. Разом з тим, спори щодо дій суб`єкта владних повноважень відносяться до юрисдикції адміністративних судів. Тому вказана справа за позовом ОСОБА_1 , враховуючи зміст та вимоги самої позовної заяви, не підсудна Білгород-Дністровському міськрайонному суду Одеської області як місцевому адміністративному суду.
Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись не можливо, виходячи з наступного. 
За змістом статті 12 ЗК України, до повноважень сільських рад у галузі земельних відносин на території сіл належить, зокрема, і вирішення земельних спорів.
Частинами першою, третьою статті 158 ЗК України визначено, що земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.
За змістом статті 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»   до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження, зокрема, вирішення земельних спорів у порядку, встановленому законом.
З огляду на викладене, розглядаючи земельні спори, комісія по розгляду земельних спорів діє від імені міськради, у зв`язку із чим прийняті нею рішення у формі висновку по суті такого спору породжують певні права та обов`язки визначеного кола осіб, отже, можуть бути оскаржені в порядку та спосіб, установлені для рішень, прийнятих безпосередньо самим органом місцевого самоврядування.
Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26 листопада 2019 року, залишеною без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 20 березня 2020 року   у справі №495/10240/19, відмовлено у відкритті провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про скасування рішення.
Вирішуючи питання юрисдикції цього спору, суди першої інстанції та апеляційної інстанції виходили з того, що «адміністративний позов ОСОБА_1 до Білгород-Дністровської міської ради Одеської області пов`язаний із захистом права на земельну ділянку, стосується перевірки законності розпорядчих дій Комісії, як органу Міськради, що пов`язані з подальшим володінням, користуванням земельною ділянкою.
Відтак, правові підстави для віднесення цієї справи до справ адміністративної юрисдикції - відсутні, та розгляд даної справи повинен відбуватися в порядку цивільного процесуального судочинства як такої, у якій відсутні ознаки публічно-правового спору.
Даний висновок також відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній в постанові від 13 червня 2018 року по справі №583/2715/16-ц.»
16 червня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про скасування рішення узгоджувальної комісії по розгляду земельних спорів Білгород-Дністровської міської ради від 20 лютого 2018 року, яке не відповідає нормативно-правовим актам України та порушує право ОСОБА_1 на приватизацію земельної ділянки по обслуговуванню будинку АДРЕСА_1 .  Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в порядку цивільного судочинства.
З позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є суміжними користувачами земельної ділянки, що розташована за адресою АДРЕСА_1 .
20 лютого 2018 року узгоджувальною комісією по розгляду земельних спорів Білгород-Дністровської міської ради Одеської області погоджено ОСОБА_2 межі земельної ділянки для відведення її у власність.
На думку позивача, рішення узгоджувальної комісії є незаконним, оскільки воно прийняте без урахування усіх фактичних обставин справи, що стало підставою його звернення до суду з відповідним позовом.
Проте, ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17 червня 2020 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Білгород-Дністровської міської ради про скасування рішення узгоджувальної комісії по розгляду земельних спорів. Суд роз`яснив  ОСОБА_1 про право на звернення до Одеського окружного адміністративного суду.
Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Частиною 1 статті 6 та статтею 13 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини  передбачено, що кожен має право на справедливий  і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь – якого висунутого проти нього кримінального судочинства. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
У справі «Буланов та Купчик проти України» (остаточне рішення від 09 березня     2011 року) Європейський суд з прав  людини зазначив, що відповідно до усталеної практики Суду щодо України зазначені гарантії, закріплені в ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод є застосовними до провадження у суді касаційної інстанції як у цивільних, так і в адміністративних справах, незважаючи на їх українську класифікацію (див. рішення у справі «Мельник проти України» від 28 березня 2006 року №23436/03, пункт 25, та «Каруна проти України, рішення щодо прийнятості від 03 квітня 2007 року №43788/05).
У цих справах заявники мали доступ до суду касаційної інстанції в частині того, що їх скарги дійшли до Верховного Суду та Вищого адміністративного суду. Однак скарги залишились нерозглянутими, оскільки спочатку Верховний Суд, а потім Вищий адміністративний  суд вирішили, що в них немає юрисдикції їх розглядати.
Суд не вважав за даних обставин досліджувати, чи мали Верховний Суд або  Вищий адміністративний суд юрисдикцію вирішувати по суті скарги заявників. Важливо те, що заявники не отримали вирішення їхніх скарг, оскільки Вищий адміністративний суд відмовився слідувати ухвалам Верховного Суду, які визначили юрисдикцію цих справ. Такі відмови не тільки позбавили заявників доступу до суду, але й поставили під сумнів авторитет судової влади. Отримавши остаточні ухвали Верховного Суду, який за конституційним статусом є найвищим судовим органом та який надає роз`яснення щодо застосування законодавства, заявники мали легітимні сподівання, що ці ухвали не могли бути піддані сумніву. У цьому контексті Суд зазначив, що ст. 6 Конвенції вимагає від держави передбачити процесуальні засоби для ефективного та швидкого вирішення спорів щодо юрисдикції справ. З огляду на зазначене, Суд дійшов висновку, що не було забезпечено дійсну та ефективну реалізацію їхнього права на доступ до суду. Відповідно мало місце порушення ст. 6 ч. 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
У справі «Мосендз проти України» (остаточне рішення від 17 січня 2013 року) суд загальної юрисдикції 04 травня 2006 року відмовив позивачці у відкритті провадженні у справі за її позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої Міністерством внутрішніх справ України внаслідок неналежно виконання своїх обов`язків, що призвело до загибелі її сина, оскільки ця справа мала розглядатися в порядку адміністративного судочинства. У цій справі Європейський суд з прав людини встановив порушення ст. 13 Конвенції про захист прав та основоположних свобод  про право на ефективний засіб правового захисту, зазначивши, що ОСОБА_3 не мала національного засобу юридичного захисту за її позовами у зв`язку з юрисдикційним конфліктом між національними цивільними та адміністративними судами.
Вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне  13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28–36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції – гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі – провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).
В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 24–25, п. 57)».
Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі – Конвенція), кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких – не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).
За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів. 
Судова юрисдикція – це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства – цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Предметна юрисдикція – це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.
У розумінні пункту 1 частини першої статті 4 КАС України справою адміністративної юрисдикції є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.
За правилами статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.
Визначальною ознакою справи, яка має розглядатись у порядку адміністративної юрисдикції, є наявність публічно-правового спору, тобто спору, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції і який виник у зв`язку з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.
З аналізу наведених процесуальних норм убачається, що до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників – суб`єкт владних повноважень здійснює владні управлінські функції, у цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.
Натомість визначальні ознаки приватноправових відносин – це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту у спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть у тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово вирішувала питання щодо юрисдикційної належності спору, предметом якого є оскарження рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування про надання або відмову в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 травня 2019 року у справі №729/608/17 (провадження №14-648цс18) зробила наступний правовий висновок: «аналіз змісту статті 15 ЦПК України та статті 17 КАС України (у редакції, чинній на час розгляду справи у судах першої й апеляційної інстанцій) у сукупності дає підстави для висновку, що при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі недостатньо застосування виключно формального критерію – визначення суб`єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб`єкта владних повноважень). Визначальною ознакою для правильного вирішення такого питання є характер правовідносин, із яких виник спір.
Оспорювання рішення органу місцевого самоврядування як суб`єкта владних повноважень поглинається спором про речове, приватне право, яке як могло належати особі до звернення до органу місцевого самоврядування, так і виникнути в результаті реалізації рішення органу місцевого самоврядування, але захист якого відбувається у порядку цивільного судочинства (стаття 15 ЦПК України) у спосіб, характерний для приватноправових відносин.
Отже, розгляду адміністративними судами підлягають спори, що мають в основі публічно-правовий характер, тобто випливають із владно-розпорядчих функцій або виконавчо-розпорядчої діяльності публічних органів.
Якщо в результаті прийняття рішення особа набуває або позбувається речового права на земельну ділянку, то спір стосується приватноправових відносин і підлягає розгляду в порядку цивільного чи господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін спору.
Посилаючись на вказане, суди правильно вважали, що позивач не довів, що оскаржуване рішення Новобасанської сільради є неправомірним, оскільки остання діяла у межах своїх повноважень.
Суди правильно керувалися тим, що позивач реалізував своє право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки, передбачене ЗК України, звернувшись до Новобасанської сільради, яка компетентна вирішувати вказані питання, із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, оскільки порядок передачі земельної ділянки установлений законом – статтею 118 ЗК України, яка визначає порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами, й іншого порядку з урахуванням вимог ЗК України не передбачено».
У пунктах 32 та 36 постанови від 20 березня 2019 року у справі №756/5081/14 (провадження №14-69цс19) Велика Палата Верховного Суду знову дійшла до наступного правового висновку:   «рішення суб`єкта владних повноважень у сфері земельних відносин може оспорюватися з погляду його законності, а вимога про визнання такого рішення незаконним і про його скасування – розглядатися за правилами цивільного судочинства, якщо внаслідок реалізації такого рішення у фізичної особи виникло цивільне право, і спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У цьому разі вказану вимогу можна розглядати як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 ЦК України та пред`являти до суду для розгляду за правилами цивільного судочинства, якщо фактично метою заявлення зазначеної позовної вимоги є оспорювання речового права (права власності), що виникло внаслідок реалізації відповідного рішення суб`єкта владних повноважень (див., зокрема, висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 24 квітня 2018 року у справі №401/2400/16-ц, від 15 травня 2018 року у справі №809/739/17, від 20 вересня 2018 року у справі №126/1373/17).
Якщо у результаті прийняття рішення суб`єктом владних повноважень особа набула речове право на нерухоме майно, то вимога про визнання незаконним такого рішення та про його скасування стосується приватноправових відносин, є цивільно-правовим способом захисту права позивача і має розглядатися за правилами цивільного судочинства».
Верховний Суд у постанові від 24 червня 2020 року у справі №522/591/17 (провадження №61-8583св18) також виходив з того, що «у разі прийняття суб`єктом владних повноважень рішення про передачу земельних ділянок у власність чи оренду (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації) оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки, а також правомірності надання іншій особі дозволу на розробку землеустрою щодо відведення цієї земельної ділянки має вирішуватися в порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про право цивільне.
Натомість, у справі, яка переглядається, встановлено, що позивачі оскаржують відмову органу місцевого самоврядування у наданні їм, як співвласникам житлового будинку  АДРЕСА_2 , земельної ділянки для його обслуговування, тобто спір виник з приводу правомірності рішення Одеської міської ради, яке остання прийняла в межах свої компетенції реалізуючи контрольні функції у сфері управління діяльністю».
Аналізуючи зазначені норми процесуального, застосовуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, правові висновки Великої палати Верховного Суду та Верховного Суду, з`ясовуючи вищеприведені обставини,  колегія суддів вважає, що, оскільки в результаті прийняття рішення особа позбувається речового права на земельну ділянку, то спір стосується приватноправових відносин і підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. 
За таких підстав, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції на наведене уваги не звернув, формально поставився до передбачених законом вимог та передчасно вирішив питання про визначення адмінстративної юрисдикції спору ОСОБА_1 , що призвело до постановлення помилкової ухвали й у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17 червня 2020 року скасувати з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та подальшому оскарженню не підлягає.
Повний текст судового рішення складено: 13 травня 2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М.Драгомерецький 

А.І.Дришлюк

Р.Д.Громік